Мика Валтари
Кой уби госпожа Скроф?

Превод от фински: Максим Стоев, 1985

chitanka.info

I

Пощенската служителка госпожица Халама отива до млекарницата. Съпругата на портиера има хрема. Енергичният пощальон схваща бързо и Пенти Лане вдига под тревога сержант Ара. Газ! Газ!

Госпожица Халама подуши първа. Към осем сутринта, с кана за мляко в ръка тя излезе от входа на улица „Рантакату“ номер 8-А, повлече обутите си в износени чехли мършави крака и целомъдрено загърна метнатото си върху пеньоара палто. Спря се до съпругата на портиера, която с презираща света физиономия чистеше пред вратата.

— Стълбището мирише отвратително на газ. Главата може да те заболи! — почти приветливо каза Халама.

Яркото пролетно слънце надничаше зад облаците и весело грееше, но двете жени не му обръщаха внимание. Портиершата стисна по-здраво метлата, с която метеше, и се отмести, за да може другата да мине. От устата й се отрони звук, наподобяващ кихавица, който трябваше да означава „добро утро“. Пощаджийката не се предаде лесно — размаха съда, който носеше, и се оплака:

— От тази противна воня свят ми се вие, пфу!

Едва тогава портиершата изправи гръб и се подпря предизвикателно на дръжката. Очите й сълзяха, подсмърчаше и ноздрите й бяха зачервени.

— Нищо не усещам — рече тя заядливо. После сметна за необходимо да поясни: — Имам хрема и носът ми е запушен. Дано не излезе грип! — Наведе се пак и задникът й се вирна като паметник на човешкото страдание.

— Ай-ай — обади се равнодушно госпожицата — колко е неприятно. През пролетта времето лъже… — Въздъхна дълбоко, загърна още по-плътно палтото си и недоволна тръгна към млекарницата, като с мрачно лице тътреше вехтите си чехли по огретия от утринното слънце прашен асфалт на тротоара.

След малко се показа зад ъгъла, като крепеше внимателно пълния с мляко съд, и видя портиершата, която така яростно тупаше изтривалката в близкия осветителен стълб, че желязото звънтеше и се вдигаше прахоляк на кълба. По лицето й личеше, че днес е решила да плюе както на общественото мнение, така и на полицейските разпоредби. Портиерът беше дошъл от двора и захапал цигара, подпрян на метлата, с възхищение наблюдаваше енергичните действия на половинката си.

Преди да влезе вътре, госпожица Халама се спря, демонстративно подуши въздуха и агресивна запита:

— Нищо ли не усещате? — След краткия разговор с млекарката тя се чувствуваше ободрена и утринната й сънливост бе изчезнала.

— Мъжът пое въздух, без да си прави труд да вади цигарата, после благосклонно й кимна, защото знаеше, че тя винаги намира повод за оплакване: един ден парното й било силно, друг ден пък слабо; ту на стълбището ставало течение, ту въздухът бил спарен.

Пощенската служителка яростно просъска:

— Тази гадна воня на газ!

Сега вече портиерът извади фаса от устата си, помириса по посока на входа и изрече назидателно:

— М-да. Според мен шахтата за смет пак се е запушила — но погледна към събеседничката си и побърза да добави; — А може наистина да е газ. Тръбите изпускат.

— Поправете ги! — сърдито изръмжа тя.

Той разпери ръце, вдигна поглед, сякаш призоваваше за свидетел някой от небето, и се оплака с измъчен глас:

— Къщата е стара — цялата газова инсталация плаче за нова, но ще струва пари. Бабата… — Сепна се, огледа се, с облекчение се увери, че няма други слушатели, и смело продължи: — Бабата би ни оставила всичките да се издушим, само и само да не се охарчи. Единствено комисията по здравеопазването… — Сметна за безсмислено да продължава. Задоволи се да помръдне рамо, като в същото време вдигна нагоре дясната си вежда, сякаш за да потвърди, че говори именно за собственичката на дома, госпожа Скроф, която живееше на последния етаж, точно над Халама. Тя изпита известно задоволство от дръзкото „бабата“ и леко почервеня, но подобно поведение беше под нейното достойнство и затова побърза да заяви:

— Госпожа Скроф наистина е прекалено… хм… пестелива. Това може да й струва скъпо…

Тя разтегли инстинктивно последното изречение — имаше предвид не нещо друго, а че на наемателите един ден ще им омръзне и ще напуснат. Пък и считаше, че тази загадъчна фраза е много подходяща за прекъсване на разговора. С гордо вдигната глава затътри ситно-ситно пантофите си край портиера и изчезна във входа. Едва привечер, след като научи за случилото се, си спомни какво беше казала — очите й се разшириха от ужас и за да не извика, затисна с длан устните си. В действителност и през ум не й беше минало, че може да се случи такова нещо.

Портиершата постла изтривалката и се изправи. Погледна мъжа си, многозначително кимна с глава подире й и рече подигравателно:

— Глупачка! Откачена! Тъпачка!

Душевното изригване облекчи малко настинката й и докато разменяха със съпруга си пълни със сърдечно разбирателство погледи, на лицето й се появи някакво подобие на усмивка. Главата на семейството нежно я побутна отзад с дръжката на метлата и иронично подхвърли:

На газ, а! Ха-ха… — но в следващия миг инстинктивно пое въздух и се намръщи — на стълбището наистина миришеше на газ.

След около час към вход „А“ с бодра стъпка се приближи пощенският раздавач. Изгледа весело портиера, който с малка лейка поливаше тротоара, и с лекота заизкачва стълбите. Беше достатъчно млад, за да не проклина всяка сутрин липсата на асансьор, пък и обичаше онези къщи, в които живееха предимно останали встрани от живота старци, защото те получаваха малко поща и чантата не му тежеше. И сега за този адрес носеше само седмичния вестник „Синята елфа“ за госпожица Халама и писмо за госпожа Скроф. Докато крачеше, хвърли поглед на плика — беше адресиран с нервен мъжки почерк, а в единия горен ъгъл с големи сини букви бе напечатано: „Енория Витлеем“.

В момента, в който пускаше вестника, усети вонята и погледна нагоре. А щом стигна до третия, последен етаж и застана на площадката, миризмата стана нетърпимо силна и почувствува, че му се гади. На вратата върху потъмняла табелка бе гравирано: „Алма Скроф“. Когато повдигна с пръст капачето на кутията, за да пъхне писмото, го лъхна такава смрад, че подозренията му се затвърдиха. Незабавно натисна продължително звънеца и зачака. Зловонието бе толкова силно, че започна да му прилошава.

Зад вратата не се чуваше никакъв звук и той за втори път яростно натисна бутона. Достраша го, но същевременно го обзе гъделичкаща възбуда. Портиерът беше чул звъненето чак на улицата и сега бавно се изкачваше по стълбите. Пощальонът слезе две стъпала и се надвеси над парапета.

— Тук става нещо! — Мислеше, че говори спокойно, но гласът му трепереше от напрежение. — През кутията излиза газ, а никой не отваря…

Портиерът пъргаво се изкачи и енергично натисна звънеца, защото не обичаше да се доверява на никого, още повече че другият беше младеж.

— По това време госпожа Скроф отдавна е будна. А и дъщеря й още не е извела кучето. Интересно защо то не лае? Обикновено започва да джафка веднага, щом някой позвъни! — учуди се той.

Пребледнелият раздавач попита полугласно:

— Имате ли резервен ключ?

Портиерът безпомощно се почеса по врата, сякаш чакаше да го подтикнат към действие.

— Само от обикновената брава. Виждате, че има и втора. Бабата… госпожа Скроф, искам да кажа, я постави преди две години, защото се страхуваше от крадци. Всяка вечер я заключваше отвътре. Дори доведената й дъщеря не разполага с ключ от нея. Освен това на вратата е монтирана и допълнителна верига.

— Ние… — започна пощальонът, но си спомни, че е на работа, сети се и за неприятностите, които можеше да си навлече, ако се забърка в някоя криминална история, и побърза да се поправи; — Вие трябва да извикате полицията!

— Полицията ли? — повтори другият с глас, в който личеше ужасното нежелание на спазващия законите гражданин. Раздавачът разбра, че трябва да побърза, хвана събеседника си за ръката и двамата се втурнаха надолу, като вземаха по две стъпала наведнъж. Портиерът дори успя мислено да благодари, че госпожица Халама беше вече отишла на работа — щеше да грачи една сврака по-малко.

Когато изскочиха на улицата, видяха Пенти Лане — сина на адвоката от първия етаж, който караше колелото си по тротоара с небрежно преметната на кормилото ученическа чанта. Детето се стресна виновно пред портиера, който по навик се развика:

— Колко пъти съм ти казвал… — и млъкна, защото изведнъж се сети за другото. — Момче, бягай веднага да повикаш постовия! Ти си с велосипед!

— Какво се е случило? — радостно попита хлапакът, тъй като подуши, че този път ще има законен повод да закъснее за училище.

— Изглежда, госпожа Скроф се е задушила с газ! Не се мотай! А пък аз през това време ще потърся ключа.

Сержант Ара започна смяната си в добро настроение. Тъкмо се беше увлякъл в приятен разговор с едно миловидно слугинче, когато задъханият Пенти пристигна със скоростта на състезателен автомобил. Ара бе предприемчив младеж, само преди половин година беше завършил специалната полицейска школа и чутото го запали. Не отиваше на положението му да тича, но леко запъхтян, все пак успя да пристигне в момента, в който портиерът намери ключа в едно чекмедже. Беше завързан с парче канап за мръсно картонче, от което личеше, че е от шести апартамент.

Както по-късно стана ясно от рапорта на сержанта, часът е бил 9:08.

Портиерът пръв се качи, но от усилията му нямаше полза. Втората брава също беше заключена. Ара задърпа дръжката, ала вратата не помръдна. Вдигна капачето на пощенската кутия, оттам го лъхна миризмата на газ и той бързо се дръпна назад.

— Телефон? — попита лаконично.

— При адвоката Лане. На първия етаж — заекна вратарят.

— Междувременно намерете брадва или лост! Бързо! А вие — полицаят се обърна към пощальона — пазете никой да не се доближава до вратата. Веднага се връщам!

От заповедите му човек можеше да си помисли, че е изключително самоуверен, но не беше така. Наистина предпочиташе да действува на своя глава, но по-разумно беше да получи разрешение от началството и тогава да разбие вратата. По всяка вероятност ставаше дума за нещастие — кранът на газта сигурно бе оставен отворен през нощта по невнимание, но беше по-добре да се застрахова. Естествено, би могъл да алармира пожарната — там имаха газови маски и кислородни апарати, но щеше да загуби време. От друга страна, не желаеше да дели славата с никого.

Такива мисли му минаха през ума, докато слизаше надолу. Пенти Лане държеше любезно отворената врата на жилището си. Възрастният плешив господин, в когото Ара лесно позна бащата, напразно се опитваше да изпрати сина си на училище.

— Къде е телефонът? — попита любезно, но строго младежът и детето го помъкна към старичкото бюро на баща си.

Преди да набере номера, полицаят се поколеба за секунда, но дългът надделя и задъхан от вълнение, той помоли да го свържат с началника на криминалния отдел в управлението. Въобразяваше си, че докладва кратко и ясно на лейтенант Хагерт, но когато остави слушалката, ушите му бяха алени.

— Ето газова маска! — предложи енергичният Пенти, като размахваше калъфа й. — Член съм на организацията за противовъздушна отбрана. Струва сто марки!

— Ох! Да върви по дяволите! — рече огорченият Ара. — Или дай я! — реши след секунда размисъл. Все пак трябваше да се направи нещо.

Адвокатът Лане се приближи, като бършеше нервно очилата си.

— Мислите ли, че госпожа Скроф наистина?… — запита той.

— Трябва да се разбие вратата! — късо отсече сержантът. — Моля ви, повикайте по телефона най-близкия лекар!

— Обикновено вдовицата ползуваше услугите на доктор Маркола. Не живее далеч — разсеяно отговори адвокатът, сякаш мислеше за съвсем друго.

Полицаят излезе и момченцето се шмугна край него.

— Интересно, много интересно! — промърмори баща му като че на себе си и започна да търси в указателя с късогледите си очи името на лекаря.

На стълбището Ара грабна брадвата и лоста от треперещите ръце на портиера и заповяда:

— Отворете широко прозорците, накарайте всички да проветрят апартаментите си! Подпрете външната врата, за да стане течение! Не се приближавайте много и никакво пушене! Загасете всички източници на огън и си сложете влажна носна кърпа на лицето!

С това познанията му по въпроса, какво трябва да се предприеме при изтичане на газ, се изчерпаха и той се затича нагоре. Момчето го следваше като сянка, размахало калъфа на противогаза. Пощальонът стоеше на своя пост пред вратата на госпожа Скроф. Миризмата беше станала задушлива, давеше го кашлица и му прилошаваше.

II

Читателят има възможността да се запознае с комисаря Палму и с мен. Оскъдният бюджет на криминалната полиция не предвижда средства за увеселителни разходки с такси. Комисарят се рови из рафтовете на своята памет. Накрая влизаме в жилището на госпожа Скроф.

Часът беше 9:12, когато лейтенант Хагерт влезе в нашата стая. По-точно това беше кабинетът на Франс Палму. Въпреки възраженията му, поради липса на място моето бюро беше поставено там. В момента комисарят четеше вестника, който беше взел от дежурната, а аз преглеждах протоколите от едно банално дело за сбиване с нож, като се мъчех да не му досаждам с ненужни въпроси. Прекият ми началник не обича да му пречат, когато е зает със сутрешната преса, но от време на време бях принуден да го питам за нещо, защото, така или иначе, протоколите ги беше писал той. Пробута ми ги под предлог, че мога по-бързо да ги препиша на чисто. А тъкмо писането е най-досадната страна в работата на криминалната полиция.

По този повод разменихме вчера две-три остри думи. Имам висше образование, толкова съм зубрил законите и най-старателно бях преровил купища углавни дела. Вторият мъж на леля ми беше началник на канцелария в Министерството на правосъдието. Мисля, че този факт не даваше право на Палму да се държи с мене като с някакъв идиот, който благодарение само на роднинските си връзки е получил милостинята да бъде негов подчинен. Криминалните истории ме привличаха още от малък и сега, когато виждах, че Хелзинки се развива като град, смятах, че тази професия има добро бъдеще.

— Ако вие, комисарю, имахте въображение… — започнах аз, но той подигравателно ме прекъсна:

— Ако имах въображение, нямаше да го използувам. Или щях да си подам оставката! Боже мой, в това учреждение човек не може дори един вестник да прочете спокойно!

Точно в този момент, както споменах в началото, влезе лейтенант Хагерт.

— Това днешният вестник ли е? — запита той официално. — Половин час го търся. Комисарят не знае ли, че мястото му е в дежурната? Веднъж завинаги тук трябва да се сложи някакъв ред! След като службата разполага със средства, които й позволяват да се абонира само за един-единствен брой, от който и да е столичен вестник, той трябва да стои на определеното място. Засрами се… Какъв пример даваш на по-младите…

— Всяко невъзпитано кутре… — сърдито рече Палму, но се спря и въздъхна. — Я си го вземи! — отсече той мрачно, обърна се към мен и продължи: — Можеш ли да си представиш, че съм хранил с биберон този Хагерт, когато още риташе в прегръдките на майка си. Господи, какво грозно бебе беше! Аз го научих на занаята и пак аз му дадох първото дело за кражба с взлом.

Хагерт се изчерви, закашля се и рязко го прекъсна:

— А сега за работата! Не дойдох специално за вестника. Случайно те пипнах в нарушение. Можем ли да искаме да има ред в града ни, когато в собствената ни служба цари хаос и недисциплинираност… Някакъв завеян сержант по поддържане на реда на име Ара се обади преди малко, за да пита дали трябва да разбие вратата на жилището на една старица, която се била отровила с въглероден двуокис или с газ — не разбрах точно. Възрастен мъж, с глава на раменете си, а задава подобни въпроси!!! Та ние да не сме ясновидци! Да не би аз от служебния си кабинет да мога да преценя обстановката по-добре от него, който е на местопроизшествието.

Комисарят го наблюдаваше със сериозен израз на лицето. После тихо заговори:

— Ние, детективите от старото поколение, през цялата си служба, с всички сили сме се стремили да насаждаме в съзнанието на широките маси и дори на полицията по реда непоклатима вяра в опитността на криминалната полиция. Освен това Ара е свястно момче и е постъпил съвсем правилно, като ни е уведомил.

— Заповядах му да действува по най-добрия начин, който му подсказва неговата съобразителност, с пожеланието да не се държи като слепец… каза Хагерт малко сконфузен. — Обещах да изпратя някого там, макар и само проформа. „Рантакату“ №8-А, госпожа Алма Скроф.

— Госпожа Скроф… — промърмори комисарят и се изправи, втренчил замислен поглед през прозореца към обикновено тихия в сутрешните часове площад „Суртори“. Представих си как се рови из рафтовете на огромната библиотека на своята памет.

— Госпожа Скроф… — повтори той разсеяно. — Сетих се: богата, стара скръндза. Преди два месеца я извикаха в близкото данъчно управление, за да декларира собственостите си. Искаха й допълнителни сведения, за да определят размера на данъците й и можеха да я обвинят в укриване на доходи. Тя имаше някакви вземания-давания с Витлеемската енория. Вероятно си спомняте сектантската община, за която получихме два-три сигнала. Проповедникът Мустапя беше замесен в няколко мръсни истории, но ние бяхме безсилни. Потърпевшите енориаши са силно религиозни, фанатично вярващи и работата се потули.

Хагерт нервно потропваше с молив по бюрото, но това никак не смути Палму.

— Потрай още малко! — измърмори той сякаш на себе си.

— Ако не се лъжа, моминското име на старицата е Лангел. И онзи летец любител Ланкела е неин роднина — племенник или нещо подобно. Когато се записа в университета, смени фамилията си.[1] Беше полудял по една артистка — същата, дето се завърна зимата от чужбина. Играе по хотелите. Как й беше името?

— Салмиа — подсказах стеснително. Тази фамилия лесно не можеше да се забрави. Скоро имах възможност да видя нейно изпълнение в „Грандхотела“.

— Тъкмо тя. Слушай, Хагерт, мога ей така, само от любопитство да отида да хвърля едно око на това твое отравяне…

— За същото си мислех и аз, но… не знам вече… Една бабичка, като отива да си легне, забравя крана на газта отворен, а ти, когато чуваш за това, се отплесваш и започваш да дрънкаш за някакви си танцьорки… По дяволите, човече, не си създавай сам неприятности!

— Я стига глупости! — избухна комисарят и грабна шапката си от закачалката. Хагерт успя да го задържи.

— Вземи и момчето със себе си! — кимна той към мен.

Сърцето ми се разтупа от радост, защото въображението ми подсказваше, че ще участвувам в първото истинско разследване и вече си бях избрал подходящ предлог, за да отида с детектива, но лейтенантът поохлади въодушевлението ми, като добави сухо:

— Поне ще можеш да го научиш, че нещастният случай си е нещастен случай и нищо повече. И не се мотай много-много. В никакъв случай не създавай излишни главоболия на близките — само обикновените формалности!

— Колата свободна ли е? — попита Палму от вратата. Беше позакръгленичък и не му доставяше голямо удоволствие да кръстосва града пеша по служебни въпроси.

— Ще се разходите — отговори безсърдечно лейтенантът — времето днес не е лошо.

Комисарят въздъхна и заслиза по изтърканите, целите в дупки стълби на управлението.

За да не се получи някакво недоразумение, трябва да отбележа, че между него и Хагерт съществуваше негласно най-сърдечно взаимно разбирателство. Като ръководител на отдела офицерът уважаваше опита на по-стария си колега и почти никога не вземаше важни решения, без да е изслушал съветите му. Комисарят наистина го познаваше още от пеленаче и в известен смисъл му беше като баща. Истинският му баща, също полицай, бе загинал преди години в престрелка.

Тъкмо да излезем на улицата, Палму ме спря.

— Какво е това, дето си го помъкнал? — строго ме попита той.

Смутен, мълчаливо му показах оперативното куфарче, което помежду си не съвсем сполучливо наричахме „чанта за първа помощ на министъра на вътрешните работи“. То съдържаше всичко необходимо за работата на криминалиста: от праха за проявяване на пръстови отпечатъци до гипса за отливки на следи. Тези куфарчета бяха раздадени от Центъра за разследване на престъпленията на всички полицейски управления в страната. Колегите от старата генерация гледаха на тях с дълбоко презрение.

— Бъди така добър да го върнеш на мястото му — приятелски ме посъветва Палму. — Междувременно може да потрябва на някого, който действително има нужда от него. И прати по дяволите навиците си на ченге любител! Господи, криминалната ни полиция е стигнала много далеч в развитието си, щом съществува мнение, че всеки, който е завършил специалната школа, е способен да върши каквато и да е работа… Слава богу, не сме във времето, когато обикновеният селски полицай трябвало да маже с четчица пръстовите отпечатъци, като с това ги прави негодни още преди идването на окръжния криминален инспектор! Ако изникне нещо, винаги ще успеем да повикаме момчетата от оперативната група…

По израза на лицето ми долови, че съм разбрал тайната му мисъл, и без да ще, си прехапа езика. Почервеня от яд и изръмжа:

— Захвърли това куфарче и си избий от главата всички щуротии! Отиваме за съвсем обикновен нещастен случай! Запиши си го на челото, пророк такъв!

Нямаше как — подчиних се.

Когато се върнах, го видях да свива в пресечката зад ъгъла на площада. Забелязах тъжния поглед, който отправи към двете служебни черни коли, паркирани пред входа, готови за спешен случай. Мълчаливо крачехме един до друг към Каупатори, после той се насочи към трамвайната спирка.

— Да вземем такси? — предложих, като едва сдържах напрежението си.

Нашият бюджет не предвижда средства за увеселителни разходки с кола… — каза комисарят, без да скрива огорчението си. Беше позакръгленичък и бързо се изпотяваше, когато се движеше пеша.

— Плащам! — отзовах се с готовност аз. Не мога да се сетя дали споменах, че не живеех само от заплатата, която получавах в полицията.

— Никога не съм понасял тия млади хора, дето не знаят какво да правят с парите си, за които не са си мръднали и пръста дори — грубо изръмжа Палму, но без да чака друга покана, свърна към първата кола от строилите се на „Хавис-Аманда“ таксита.

— Все пак благодаря! — каза той след миг, сякаш извинявайки се за проявената преди малко злоба. — Ние дори за трамвайни билети нямаме пари, а както чувам да казват, сега даже разсилните получавали от касата толкова, колкото дръзнат да поискат. Ех, друго беше по времето на моята младост…

Всички знаеха, че комисарят беше започнал кариерата си като разсилен, въпреки че впоследствие така се бе самообразовал, че редом с него мнозина висшисти биха се засрамили от празнините в образованието си. Само чуждите думи му създаваха неприятности, защото ги употребяваше с голямо удоволствие под път и над път, но кой ли велик човек няма слабости…

Когато по-късно си спомнях за случая, разбрах, че тогава съм бил жесток, защото, докато се друсахме в таксито по още пустите улици, мислено се молех тази история да бъде истинско разследване. Мечтаех да се случи нещо, в което да се проявя, да мога да изпитам гъделичкащото напрежение от преследването на престъпника. Вече бях разбрал, че деветдесет и девет процента от работата в криминалната полиция е обикновена, канцеларска, суха дейност, писане на рапорти и само един процент е такава, каквато я описват в романите — равностойна борба на интелекти между престъпник и детектив.

На ъгъла пред магазина за мляко две жени бяха вперили поглед във входа на номер 8-А. Някаква продавачка с бяла престилка стоеше в рамката на вратата в ролята на обясняващ ангел. На улицата все още не се беше събрала обичайната за такива случаи тълпа от зяпачи. Тази част на града, разположена на брега на морето, не бе кой знае колко многолюдна.

Платих на шофьора. Имах чувството, че шефът се тутка безкрайно — с радост бих се втурнал вътре преди него. От отворената външна врата ни блъсна силен въздушен поток, в който едва се долавяше миризмата на газ. Палму изкачи с пъшкане стълбището, чиито прозорци бяха отворени и течението брулеше лицата ни.

Сержант Ара, който в компанията на портиера и един пощенски раздавач ни чакаше на площадката, позна комисаря, представи се според устава и докладва:

— Апартаментът е напълно проветрен. Вратата беше заключена отвътре с две брави, допълнителната верига също бе поставена. Видях зор, докато вляза. В квартирата съм бил само аз. От момчето на първия етаж взех противогаз. Кранът на газта в кухнята беше оставен отворен — превъртях го. Разтворих всички прозорци — част от тях бяха уплътнени с хартиени ленти и се наложи да използувам нож. Трупът е в леглото, вече почти изстинал. В момента лекарят е вътре. Забраних му да пипа каквото и да било. Макар че и така е ясно — нещастен случай, господин комисар!

Палму огледа вратата и с уважение поклати глава. Действително си струваше да я разгледа човек, особено сега, когато разбита висеше на пантите. Запълнените с матово стъкло квадрати отвътре бяха подсилени с железни пластини. Освен отворената с ключа на портиера брава марка „Аблой“ имаше още една, по-специална, която се заключваше само отвътре. Мястото около нея бе заздравено с набити в дървото метални квадрати. Допълнителната верига заедно с придържащата я скоба бяха изтръгнати.

— Силен мъж сте вие, сержант! — с възхищение рече комисарят. — Какво използувахте — стенобитна машина ли?

— Лост — призна Ара, като потриваше стеснително ръце. — Отвори се при втория напън.

Дръжката висеше изкъртена откъм страната, с която вратата се бе доближила до стената. Комисарят с два пръста я помести, после вдигна очи нагоре. Стълбите продължаваха още половин етаж и завършваха с желязна врата, която зееше. В отговор на въпросителния му поглед портиерът побърза да обясни:

— Води към тавана. Отворих я и вдигнах капандурата, за да се проветри по-бързо.

— Беше ли заключена?

— Да, разбира се! Донесох ключа отдолу.

Палму изръмжа дълбокомислено.

— Хм. Да огледаме трупа. Тъжен случай.

Тъжен случай — повтори пощальонът. Вратарят промърмори под носа си нещо, което можеше да мине както за ругатня, така и за благословия. Личеше, че не е особено опечален от станалото.

Комисарят тъкмо се канеше да влезе в антрето, когато отвътре се показа възрастен господин с палто и малка лекарска чанта в ръка. Комисарят се представи и се ръкува с доктор Маркола. От апартамента все още се носеше противната миризма на газ.

Лекарят последва моя шеф с известна неохота. Ара остана на вратата със задачата да не допуска външни лица в жилището. Разбрал, че няма никакви шансове да погледне по-отблизо мъртвата, пощальонът изведнъж се сети за задълженията си и набързо си тръгна, след като сержантът записа името и адреса му. Стоях в антрето и се оглеждах.

Малкият стар апартамент ме потискаше. Отворената вляво врата водеше към стая с изглед към улицата. Влязох вътре, като внимавах да не се докосвам до нищо. Обикновеното тясно легло беше оправено, явно тази нощ никой не беше спал на него. Дребните предмети върху старинната масичка за игра на карти, костюмът в гардероба говореха, че стаята се обитава от млада жена. Книгите в малката библиотечка образуваха просто неприлично равни редове. Над леглото, върху черен картонен лист със сребърни букви беше изписано: „Който посее сълзи — ще пожъне радост“. При създалите се обстоятелства този афоризъм не можеше да ме въодушеви особено. Разглеждах тази с нищо незабележима, чиста и сива като манастирска килия стаичка, в която нито един предмет не намекваше за личността и жизнелюбието на младо момиче, и инстинктивно ме овладя смътна омраза към старата жена, чийто изстинал труп лежеше в съседната стая.

Върнах се в тесния коридор. В единия му край някаква врата с матови стъкла водеше към банята. Отворената врата на кухнята поскръцваше от течението. Прекрачих прага й и първото нещо, което видях, бе развяващото се перде. Вниманието ми привлече сложеният върху старовремска печка за твърдо гориво газов котлон. Имаш две горелки и можеше да се прибира до стената, когато не се използуваше. До него бе оставено половинлитрово канче, чийто емайл бе доста по-очукан. На дъното му личаха остатъци от каша. Върху поцинкованата масичка се виждаха мръсни чиния и лъжица. Но най-важното — едната горелка бе покафеняла от загорилата храна, част от която се бе разляла и върху печката. Тъй… По всяка вероятност именно тези остатъци щяха да сложат край на съмненията ни около случая. Всичко говореше, че снощи госпожа Скроф е готвила или притопляла в канчето на газовия котлон кашата, която е изкипяла и е загасила пламъка на газта. Когато се е върнала, старицата е оставила горещия съд на масичката — върху поцинкованата повърхност ясно личеше следата, а после просто е забравила да затвори крана. През нощта отровата бавно е проникнала навсякъде.

Но как не е подушила миризмата?

[1] Лангел е шведска фамилия. — Б.пр. ↑

III

Доктор Маркола ни запознава със схващанията си относно здравеопазването и социалната психология. Жената, която се бои от течение. Таблетка слабо сънотворно и загриженият лекар. Кучето лае от гроба.

Отговорът на въпроса даде доктор Маркола. Прекрачих прага на вратата, която свързваше малката кухня със стаята на госпожа Скроф, и чух думите му:

— Не се учудвайте, че не е усетила миризмата. Преди три години й беше направена операция на щитовидната жлеза, вследствие на което почти напълно загубва обонянието си. След подобно лечение това се среща често и много от пациентите отначало изобщо не го забелязват.

Палму замислено изхъмка.

Завладялото ме желание за действие се смени със сива потиснатост — явно това беше най-обикновен нещастен случай. Угнетен, бавно се приближих до леглото. Гърбовете на лекаря и комисаря закриваха част от него. Старата дама лежеше по гръб, покрита до гърдите с почти опънато одеяло, върху което спокойно почиваха ръцете й. Сивата й пооредяла коса се беше разпиляла по възглавницата, очите й бяха склопени, а долната челюст бе така отпусната, че хлътналата й уста беше полуотворена. Лицето й бе придобило синкав оттенък. Никога не съм харесвал подобни безмилостни, изпити физиономии, в чиито черти съзирах някаква сатанинска насмешка. Бях сравнително млад — едва двадесет и две годишен, и неудобно ми е да си призная, но не ми се бе случвало често да виждам трупове…

Страшно картинно си представих как невидимата, тихо прокрадваща се в спокойните нощи часове беда постепенно изпълва жилището.

— Смъртта е настъпила безболезнено, докато е спяла — обясни лекарят. — Вижте посинялото й лице, комисарю, погледнете и ушните раковини. Аз съм интернист и отравянията не са моя специалност, но кха… кха… — той неочаквано се закашля — но случаят е ясен като бял ден. Разбира се, ако сметнете за необходимо, бих могъл да се свържа с някой колега, но както вече казах…

— Я затвори част от прозорците! — раздразнено ми нареди Палму. — Става такова течение, че може да отнесе душата на починалата. Вече не вони толкова! Струва ми се, че всеки нормален човек ще почувствува известна тежест или гадене от нахлулата в стаята смрад? — със значително по-любезен тон се обърна той към лекаря, който отговори:

— Не е задължително. Мисля, че почти мога да възпроизведа как е станало нещастието. Госпожа Скроф се оплакваше от болки в корема — обърнете внимание колко е слаба. Причината за нередовния й стомах беше единствено безсмисленото постене, което спазваше от религиозни убеждения…

— А не от скъперничество, тъй ли? — полугласно, сякаш на себе си измърмори комисарят.

Маркола се смути и поруменя.

— Госпожа Скроф наистина беше доста… да… пестелива. Но не вярвам да е от алчност — жена, която има над един милион марки годишен доход, може да си позволи да яде колкото и каквото си поиска и пак да отделя настрана.

Комисарят изрази уважението си към споменатата цифра, като подсвирна тихичко. Трепнах. Нищо в това малко, старомодно жилище с овехтели мебели и протрити плюшени калъфи по фотьойлите не намекваше за милионите на собственичката му. Лекарят сконфузено млъкна, сложи си ръкавиците с явното намерение да си тръгне. Палму го успокои с няколко думи и му предложи да довърши.

— Та така — възбудено продължи той — госпожа Скроф страдаше от стомах. Бях й препоръчал лека диета. Оплакваше се, че преди лягане изпитва вълчи глад и я посъветвах да хапва по малко овесена или друга каша, след което да взема таблетка за сън. Нещо съвсем слабо, комисарю — тя, видите ли, хленчеше, че през деня се чувствува неспокойно. Няколко лъжички храна и леко, успокояващо сънотворно вечер — това е чудесно средство. Аз самият съм го изпитвал и знам ефекта.

Шефът го върна на темата, като малко грубо прекъсна откровенията му за грижите, които полага за собственото си здраве.

— Снощи по всяка вероятност сама е притопляла кашата. Обикновено госпожица Скроф има грижата за храната, но да благодарим на бога, че е отсъствувала.

Той се смути малко от казаното, но доблестно продължи:

— След като е стоплила кашата, госпожа Скроф е забравила да превърти крана на котлона, взела е може би хапчето и веднага си е легнала. Вратата на кухничката сигурно е била затворена, така че тя вече е спяла, когато отровата е започнала да прониква в спалнята. Освен това газта е по-лека от въздуха и изпълва най-напред горната част на помещението — за да се събере долу, е необходимо време.

— Кога е настъпила смъртта? — според мен излишно попита шефът. Лекарят се опита да скрие несигурността си зад тона на обмислящ отговора си специалист:

— Окончателен Rigor mortis[1] все още не се наблюдава… Като се вземе предвид и фактът, че тялото е било завито и одеялото загрява… да-а… Предполагам, че е издъхнала приблизително между двадесет и три и един часа.

— В най-тъмните часове на нощта… — небрежно, без каквато и да е връзка с досегашния разговор отбеляза Палму. — По брояча на газовата служба ще можем да определим количеството на изтеклата газ и оттук — времето, когато старата дама си е легнала.

— Щом смятате, че е необходимо… Тя всяка вечер заспиваше точно в двадесет и два часа. Водеше изключително редовен живот и не виждам причина снощи да измени на навика си.

— Интересно, как кучето нищо не е подушило? — дръпна се малко настрана комисарят.

Едва тогава видях трупа му, до този момент го скриваше краят на леглото. Лежеше с неестествено извити назад глава и вдървени крака върху мръсна постелка на пода. Очите му злобно блестяха, все едно че бе живо — малък, просто безформен от тлъстини дакел, чиято козина около муцуната бе започнала да сивее от старост.

— Кучето ли? — Лекарят му хвърли бегъл, пълен с нескрита омраза поглед. — Ах, дяволското псе бе съвсем оглупяло от годините. Едва се влачеше подобно на болен от подагра старец. Но беше злобно за две! Достатъчно беше да чуе звънеца или телефона и се заливаше в такъв бесен лай, че собствения си глас не можеш да различиш. Не е имало случай да дойда и да не се опита да ме захапе за крачола. Мисля, че всички в тази къща го мразеха до смърт. Съжалявах госпожица Скроф, която трябваше всеки ден, сутрин и вечер, да го извежда на разходка. От храната му обаче госпожата не пестеше — то не пазеше никаква диета. А много бедни дечица… — той се впусна в разсъждения от социалнопсихологическо естество, но скоро разбра, че никой не го слуша, и млъкна. Комисарят бе застанал в средата на стаята и местеше изучаващ поглед от предмет на предмет. Последвах примера му.

В центъра на помещението бе сложена кръгла, покрита с бродирана покривка маса, върху която бяха оставени Библия, дебел сборник с проповеди и ако се съди по външния им вид, книги с религиозно съдържание. Около нея строго геометрично бяха подредени четири фотьойла с изтрити плюшени калъфи. Следваше доста износено бюро, върху което стояха телефон, обемиста счетоводна книга и други документи.

Два прозореца образуваха старомоден еркер, който по форма приличаше на пресечен в горната си част равнобедрен триъгълник, а третата му страна представляваше двойна остъклена врата, водеща към малко балконче. От него се виждаше обграден със стени вътрешен двор, където личаха грижливо поддържани пясъчни алеи и тревни площи, вече започнали да зеленеят в ранната пролет. Храстите бяха още голи. Отляво и отдясно имаше други дворчета, а отсреща се издигаше потъмнялата тухлена стена на някаква фабрика.

„Вътрешните стъкла са здрави — разсъждаваше комисарят. — Малкото вентилационно прозорче е уплътнено с гумена лента, а останалите с хартия. Трябва доста да се е потрудил Ара, докато ги отвори… Впрочем бил е с противогаз, така че е работил спокойно. Но защо не е отключил балконската врата?“

Сякаш прочел мислите му, направих крачка към нея, но той ме спря с жест:

— Не бързай! — и тръгна пред мен. Сложи си ръкавици, свали внимателно уплътняващата каучукова лента от вътрешната врата и я отвори. Бравата бе обикновена, но ключ липсваше и в дупката му плътно бе натъпкан памук.

Лекарят следеше с лека усмивка действията му, после иронично отбеляза:

— Може би вече сте разбрали, че старата госпожа Скроф се страхуваше от течение. На всички външни врати има уплътнители. Зимно време балконът въобще не се използува, а доколкото ми е известно, и през лятото също.

Палму се наведе и погледна през прозореца — както на първия, така и на втория етаж се виждаха еднакви веранди. Отгоре се надвесваше стрехата на покрива. Въздъхна и се обърна към Маркола:

— Изглежда, нямаме повече работа тук — и се приближи до леглото, върху което лежеше покрития с одеяло труп. — Вече достатъчно ви обезпокоих, докторе, затова е по-добре смъртния акт да им изпратите направо в управлението — знаете как. Тялото ще трябва да транспортираме… хмм… в нашата морга, докато получим разрешително за погребение. Разбира се, ще направя всичко възможно да ускорим досадните формалности. Моят пряк началник — лейтенант Хагерт, е особено деликатен в подобни случаи, уверявам ви, докторе!

Лекарят кимна с разбиране и се наведе за чантата си. Палму стоеше до нощното шкафче и внимателно разглеждаше многобройните шишенца и стъкленички. После невинно каза:

— Тук има цял склад от лекарства!

Маркола се обърна към него:

— Да, естествено — чувствителен стомах, лесно раздразнимо гърло, през пролетта бронхит, нерви — нормално е за възрастен човек — обясни той с известно нежелание.

— И слабо, невинно сънотворно… — иронично добави комисарят, като предпазливо, с два пръста вдигна тясно стъклено флаконче.

— „Пан-то-фон“ — прочете на етикета, като разтягаше сричките. — А рецептата кой знае къде е захвърлена, защото, доколкото зная, без нея не може да се купи…

Лекарят се ядоса, въпреки че се опита да запази досегашния си тон:

— Рецептата е сигурно в чекмеджето на масата, където има още цял куп такива. Госпожа Скроф сменяше лекарствата като блузи — най-малко веднъж седмично. Смяташе, че това е необходимо. — След кратка пауза продължи: — Господин комисар, нещата са съвсем прости! „Пантофонът“, както вероятно ви е известно, е… м-м… твърде силен транквилант…

От рода на морфина, нали? — замислено промърмори Палму.

— Предписах на старата дама обикновен, слаб бромов разтвор, но в последно време тя наистина бе доста изнервена. Мисля, че имаше главоболия с роднините си. Синът на брат й, младият Ланкела, но както и да е… — това са вече хорски клюки. А и госпожица Скроф е понякога избухлива и се държи необмислено. Леля им е или, по-точно, беше загрижена за тяхното религиозно възпитание. Завчера ме посети с молба за по-силно сънотворно. Оплака се, че напоследък нервите й са силно обтегнати. Естествено, това са глупости — по характер тя беше изключително хладнокръвен човек…

— Следователно преди два дни сте изписали „Пантофона“? — тръгна направо към целта детективът.

— Длъжен сте да ме разберете, комисарю! — простена лекарят. — Изрично я предупредих да го употребява само след напрегнат и уморителен ден, когато е сигурна, че нищо друго не ще й помогне. Сподели, че като се ядоса, започва да забравя, дори губела пари по улицата, имала кошмари. Може би малко преувеличаваше, но сънят за нея беше много важен — беше си въобразила, че ако спи добре, всичко останало ще се нареди от хубаво по-хубаво, а щом прекарвала безсънна нощ, нямала сили за нищо. Освен това флаконът съдържа само десет таблетки. Но и лекарството не е толкова силно, че да предизвика упойване. Опасността е другаде — веднъж свикнал с него, болният се стреми да го употребява дълго време. А десет хапчета едва ли биха… хм-м… навредили на госпожа Скроф…

— Значи завчера й го изписахте? — невинно повтори въпроса си комисарят. — В момента от него липсват две таблетки. Това ще рече, че покойната е приела едната онази вечер и снощи втората. Ако беше останала жива, довечера щеше да изпие още една, а утре също — т.е. щеше да започне да употребява едно силно приспивателно очевидно без много сериозни основания, както стана ясно от собствените ви думи.

— Не бъдете заядлив, комисарю! — привидното безгрижие и професионална рутина на лекаря сякаш се изпариха и пред мен стоеше един обезпокоен, развълнуван човек. — Назначих й „Пантофона“, защото, така или иначе, щеше да си намери — от друг колега например. Не зная как й беше влязло в главата това лекарство! Струва ми се, че споменаваше за някого, който й го препоръчал. Искането й малко ме смути, защото средството не е от най-безобидните, но какво друго можех да направя? Госпожата бе твърде опърничава и не исках заради някакви си дреболии да се лиша от един добър клиент. Едно ме тревожи — може би нощес нямаше да заспи толкова дълбоко, ако беше пила само обикновен бром. Вероятно щеше да се събуди…

— Разбирам ви! — Палму отново стана човечен. — Не се измъчвайте — който и да е лекар в случая би постъпил по същия начин. Може би до този край е щяла да стигне и без „Пантофон“.

Бях мълчал твърде дълго и изпитах желание да взема думата. С няколко непретенциозни изречения обърнах вниманието им върху случилата се през нощта в кухнята малката беля, която правеше нещастието напълно разбираемо. Преместихме се там и аз гордо им показах следите, които кипналата каша бе оставила върху газовия котлон.

— Добре измислено… да-а, хитро! — съгласи се комисарят, погледна ме загадъчно и се усмихна. Бях поласкан. На лекаря явно му олекна.

— Е, това обяснява окончателно нещата! — каза той. — Ужасно неприятна история все пак! Трябва да тръгвам — приемното ми време е от десет часа. Ако съм ви необходим, можете да ме намерите по телефона! — и излезе.

Палму влезе разсеяно в стаята на госпожица Скроф, спря се и се загледа в оправеното легло. Миризмата на газ се усещаше по-слабо.

— Цяло щастие е, че момичето не е било вкъщи! — отбелязах аз. — Колко годишна е тя?

— Госпожа Скроф беше на шестдесет и осем.

Целият пламнах. Изобщо нямах предвид покойната и шефът го знаеше прекрасно. Видях, че се хили под мустак.

— Младост, младоо-ост! — тихо възкликна той и се загледа през прозореца. Пред външната врата стояха няколко души и зяпаха нагоре. Портиерът им говореше нещо, а съпругата му ожесточено ръкомахаше, сякаш искаше да подсили впечатлението от разказвана потресаваща история. Старият полицай се усмихна горчиво:

— Враните взеха да кръжат около мършата! Нищо не прави човека толкова любопитен, колкото смъртта на някой от себеподобните му…

Ара провря нетърпеливо глава в антрето — изглежда, не му бе много приятно, че го изоставихме отвън, Палму отиде при него.

— Прозорците бяха плътно затворени и с поставени куки, така ли? — попита той и сержантът потвърди. — А вратата на балкона беше заключена и не успяхте да я отворите. Опитвахте ли?

— Да! Ключът липсваше — вероятно е някъде из чекмеджетата. Мястото му бе запушено с памук, защото оттам сигурно е духало. Не съм го търсил, понеже през отворените прозорци влезе достатъчно чист въздух — докладваше младежът по войнишки точно.

— За всичко дотук заслужавате „отличен“, момчето ми! — похвали го той. — На дръжката на споменатата врата обаче сте оставили пръстови отпечатъци.

Лицето на Ара, което бе започнало да се разтяга в усмивка, изведнъж помръкна. Шефът побърза да го успокои:

— Няма значение! Постъпили сте съвсем правилно! А сега намерете начин, затворете външната врата и застанете пред нея. Уведомете ме, ако някой дойде да търси госпожа Скроф! Ние с помощника малко ще си отдъхнем.

Погледнах го нетърпеливо, тъй като не разбрах какво има предвид. Той ме наблюдаваше тъжно; бръчките около устните налагаха на лицето му печата на някакво страдание.

— Отговорността тежи…​ — въздъхна комисарят. — Не бързаме за никъде. Я притвори прозорците — вече е напълно проветрено. Нямам намерение да хващам пневмония. Един труп е предостатъчен в тази история.

— Два. Забравяте кучето!

— Не, изобщо не съм го забравил — разсеяно отговори Палму. — Но между човешката и кучешката душа разликата е огромна. По характер хората са различни — има добри и лоши, но няма на света нищо по-скъпо, по-ценно от вътрешния мир на човека… Впрочем, момче, щом ще работим заедно, говори ми на „ти“!

— Благодаря, комисарю! — казах аз с уважение и побързах да изпълня желанието му, защото забележката подсказа решението на проблема за етикецията между нас. Общуването с него ме затрудняваше доста, тъй като от първата минута на нашето познанство той без стеснение ми заговори на „ти“, като не желаеше да се съобразява със съпруга на леля, който… Аз се обръщах към него само с „комисарю“ или на фамилно име — за друго не ми достигаше смелост. Бях забелязал, че Палму тайно се наслаждава на създалата се ситуация.

Върнах се в стаята на старата дама и го видях, че седи на един от фотьойлите с плюшени калъфи, вторачил поглед в трупа. Не бях изморен и останах прав.

— Впрочем, казвам се Франс — тихо уточни той. — Вярно е, че прехвърлих петдесетте, но няма да ми бъде много приятно, ако започнеш да ме наричаш „чичо“. Всеки път, когато някое от децата на Хагерт ми каже така, имам чувството, че с единия крак съм вече в гроба…

Комисарят се замисли и се загледа в леглото, където посинялото лице на мъртвата се мержелееше на бледата светлина, идваща от северния прозорец.

— Какво мислиш за тази история? — изведнъж остро и напрегнато попита той. От малко напевния му, доброжелателен тон, с който обикновено заблуждаваше хората дотолкова, че го смятаха за добродушен стар глупак, нямаше и следа.

— Какво мисля ли…? — замънках аз, объркан и смутен. — Май всичко е ясно. Вратите и прозорците са затворени отвътре, навсякъде цари идеален ред. Госпожа Скроф се е занимавала с нещо в спалнята си, докато е чакала да се стопи храната. Изкипялата каша е загасила пламъка, а старицата се е разбързала да сложи горещото канче на масата, защото сигурно се е изгорила и забравила да превърти кранчето на газовия котлон. Нямала е опит — нали за домакинството се е грижила доведената й дъщеря.

— Защо не е почистила горелката и котлона?

— Може да е била уморена или ядосана и е решила да отложи за сутринта — предположих аз.

— Младежите, на които у дома храната им се сервира на масата, нямат никаква представа за неприятностите на истинския живот! — започна нравоучението си шефът. — Ала един застаряваш полицай, който е принуден да преживява само със собствената си заплата и без домашна прислужница, много добре знае, че няма нищо по-противно от разляло се по печката ядене, особено пък ако успее да засъхне. Така се запича, че сам дяволът не може да го изстърже! Макар че… както и да е… това са дреболии.

— Апартаментът е идеално чист. Ти… ти сигурно си забелязал, че никъде не се вижда прашинка дори. Всеки предмет си има точно определено място — например краката на фотьойлите са оставили вдлъбнатини на пода от дългото стоене. Вярно, че е малко странно една толкова акуратна и взискателна жена да зареже току-така непочистена накипялата храна, но лекарят преди малко каза, че е била нервна и лесно раздразнима напоследък.

— Тъкмо възбудимостта понякога се изразява в изключителна педантичност и граничещо с маниащина чувство за чистота — меко отбеляза Палму. — Но да оставим това. Хващам се на бас на десет срещу едно, че когато сержантът е проникнал в жилището, всички врати са били плътно затворени, с изключение на тази, която съединява спалнята на госпожата с кухнята. Тя или е зеела, или е била притворена. Иди да попиташ Ара, ако искаш!

Не можех да разбера накъде клони. Вратата на стаята на госпожица Скроф без съмнение е била затворена, защото момичето е отсъствувало. Точно там вонята се чувствуваше най-слабо. Но лекарят беше казал… в крайна сметка отидох при Ара, който скучаеше на стълбището и като ме видя, моментално скри зад гърба си запалената цигара.

Беше категоричен — отворил всички врати, без споменатата от комисаря, която заварил открехната.

— Освен това кой й е препоръчал „Пантофона“? И защо точно това сънотворно? — попита Палму, когато се върнах при него. — Макар че една таблетка в никакъв случай не е в състояние да я приспи толкова дълбоко, че да не може да се събуди, но в случай че…

— Какво „в случай че“? — попитах, когато млъкна и се вторачи в стената над леглото на старицата.

— В случай че намериш някъде из чекмеджетата ключа от балконската врата, ще получиш една марка — загадъчно произнесе той. — Недей, недей, момчето ми — безполезно е, пък и Хагерт нали ме предупреди да не се забърквам в неприятности. Какво по-лесно от това да излезем оттук и да съчиним един рапорт, в който да представим случилото се като нещастен случай? Тогава всичко ще бъде наред… ние ще си спестим много труд, а и на доста хора хиляди неприятности… Я погледни какво е написано със сребърни букви върху онзи картон над главата на госпожата! Моите късогледи очи вече не виждат толкова далече.

— „Господ вижда всичко“ — прочетох на глас и погледнах учудено комисаря, който бе станал сериозен.

— Така казват, така казват… — промърмори два пъти той. — Е, вярно, полицията не вижда всичко, но и тя не е сляпа. Часът десет ли е, момче?

Беше десет и една минута.

— Аз съм от старото поколение и дълбоко в себе си не одобрявам, дето ни смениха работното време: вместо в десет да започваме в девет. За полицая девет е никакъв час — цялата енергия и мисловни способности са още сковани от наскоро отминалия сън. Но да предположим, че колегите вече са успели да прочетат вестниците, почовъркали са си зъбите, привършили са с изповедите кой къде снощи си е изпразнил портфейла и вече горят от желание да посвършат някоя и друга работа. Време е, младежо! Тук има телефон — повикай оперативната група. Да дойдат с фотоапаратите си и с праховете за проявяване на пръстови отпечатъци! Е, вярно, че ще се трудят излишно, но без това не може. Убийството е необикновено — такова се случва веднъж на десет години!

— Ти… комисарю, си… полудял! — Бях напълно изумен, но послушно тръгнах към телефона.

— Кучето… само кучето… — рече замислено Палму. Стана и се приближи до мръсната постелка, като гледаше вкочанения труп на стария дакел. — Паленце, не успя да опазиш господарката си, но ти, единствено ти ще си причината нейният убиец до края на живота си да бъде зад решетките. За съжаление у нас не съществува смъртно наказание…

[1] Rigor mortis (лат.) — послесмъртно вкочаняване на трупа. — Б.пр. ↑

IV

Защо именно „Пантофон“? Убитото куче става по-лошо от жив лъв. Проповедникът Мустапя се мярка на сцената и бързо изчезва. Адвокатът Лане непрекъснато бърше очилата си. Къде е госпожица Скроф?

Бях сигурен, че минута след като оставя слушалката върху телефона до старото бюро, паркираната пред управлението оперативна кола ще тръгне насам. Отвън бе доста поочукана, но вътре щяха да се настанят петима отлично владеещи занаята професионалисти, а сирената й бе в състояние да разчиства пътя дори при най-интензивно движение.

Отпуснах се на колене и се заех да оглеждам трупа на стария дакел.

— Всеки убиец допуска грешки — рече сериозно комисарят. — От този закон изключения няма! Възможно е обаче полицията да не ги забележи всичките. Неговият пропуск е кучето. Виждаш ли?

Разглеждах го — блещеше се срещу мен със злобен, стъклен поглед. Лежеше върху възглавничката с прекършен врат и неестествено извита назад муцуна. Погледнах въпросително Палму.

— Очите му са останали отворени, което говори, че смъртта е била внезапна и страшна — обясни той. — Забележи, че са изскочили и шията му е счупена — обърни внимание на неестественото положение на главата. Освен това престъпникът го е поставил върху постелката, което е още едно недоглеждане. Ако песът се е събудил от увеличаващата се концентрация на газ, щял е да започне да обикаля стаята или да се скрие в най-тъмния ъгъл — под леглото например. Тогава може би е щял да умре с отворени очи, но в това помещение се е разиграла кратка и жестока битка. Някъде по пода вероятно ще открием и следи от ноктите му, оставени при схватката със злодея. Струва ми се, че кучето е успяло да лавне само два-три пъти.

— Но госпожа Скроф щеше да се събуди! — осмелих се да възразя.

— Сигурно, независимо от таблетката „Пантофон“ — потвърди шефът. — Но не е чула нищо. Убиецът не би оставил това на случайността и се е подсигурил предварително. Следователно аутопсията на трупа ще докаже защо не е станала при влизането му. Той е доста хитър! Трудно е да се различи морфинът от „Пантофона“…

— Сигурен ли си, че вратът на кучето е счупен? — попитах, защото не виждах нещо кой знае колко съмнително в позата му.

Комисарят с мъка се отпусна на колене до мен и изви назад главата на песа, тъй че тилът му се залепи за гръбнака. Извърнах поглед и видях Ара, който предпазливо надничаше през вратата. На лицето му бе изписано понятно удивление.

— Чукайте, преди да влизате! — изръмжа Палму и се изправи, като се постара да запази, доколкото можеше, достойнството си.

— Пристигна проповедникът Мустапя. Не го пуснах вътре и както заповядахте, ви уведомявам, господин комисар!

В този момент до ушите ни достигна приглушената от стените сирена на колата, с която идваше оперативната група. Шефът ме изгледа унило и поклати укорително глава:

— Не можа ли да им кажеш да не включват тая тръба йерихонска! След пет минути пред къщата ще се събере целият квартал… — Беше късно за упреци и той се обърна към сержанта: — Тичайте долу и задръжте любопитните! Аз ще се занимая с кюрето!

Отидохме в антрето. Ара бе оставил вратата отворена и оттам, стъпил с единия крак вътре, надничаше як бледолик мъж. Черното расо, високата твърда яка и тъмната му шапка му придаваха попска важност. Внезапно той отстъпи назад и почтително свали капелата си. Кожата на подпухналото му лице приличаше на пресен кашкавал, а бледосините му очи имаха особен, безжизнен и студен израз. Поздрави комисаря и протегна към мен меката си, отпусната ръка:

— Дълбоко съм потресен от този скръбен случай! — изрече с писклив глас отчето. — Госпожа Скроф беше от настоятелите на нашата църква, неин опорен стълб, тъй да се каже. Живеем във време, когато дори възрастни хора се отдават на мирска суета или търсят утеха при пастирите на лъжовната вяра. Сломен съм от загубата на приятеля и помощника, но в същото време разумът ми пее дитирамби, че грешната й душа е приета в небесните чертози на вечния Витлеем, чието бледо зарево, но… извинете!

Петимата експерти се изкачиха на площадката и се заслушаха в противните му излияния. Детективът Коки ги прекъсна, като настъпи кюрето по пръстите на крака, после се представи на Палму. Проповедникът изведнъж онемя и изплашено се огледа.

Палму влезе в коридора, където с нисък глас даде разпорежданията си на Коки, като преди това ми махна с ръка да се занимая с божия служител, който, сякаш боейки се да не наруши спокойствието на мъртвата, театрално прошепна:

— А госпожица Скроф?

Мълчаливо поклатих глава и наострих уши, за да чуя заповедите на шефа от антрето.

— Вземете пръстови отпечатъци и фотографирайте стаята! Опитайте се да отворите вратата на балкона с шперц. Но ви предупреждавам: никой да не стъпва там, преди да сте го снимали! Знаете коя лента да използувате. Това е единственото място, където се надявам да намерим следи от престъпника. Тук са били вече четирима души.

Внимателно избутах проповедника по-далеч от вратата. Очите му се бяха разширили, на лицето му се изписа ужас:

— Не разбирам… защо комисарят?…

Изведнъж, преди да успея да го задържа, хукна като луд. Наведох се над парапета и го видях да тича с дълги скокове надолу по стълбите, като полите на черното му расо бясно се развяваха.

Към мен бавно се приближи Палму.

— Идиот! — каза той зловещо. — Кръгъл идиот! Тъпанар!

— Защо?

Комисарят потри ръце и искрено отговори:

— Не зная, съвсем не зная. Във всеки случай този е първият с нечиста съвест, независимо от вечния Витлеем…

Спокойно слязохме при сержанта, който отблъскваше привлечените от сирената любопитни.

— Накъде се бе разбързал така проповедникът? — кротко попита шефът.

Ара се смая.

— Но той остана горе!

— Щеше да си строши краката от бързане… — Шефът се завъртя на пети и тръгна надолу по стълбите, които свършваха с врата. Отвори я и се озовахме в двора. Уверихме се, че отчето се бе измъкнало оттук, без да пречи на Ара да изпълнява служебните си задължения. Тълпата все още не бе видяла този заден вход.

Тръгнахме по пясъчната алея и стигнахме до стената, която отделяше двора от съседния завод.

— Портиерът заслужава уважението и благодарността на всички — саркастично отбеляза Палму. — Още е толкова рано, а пътечките и тревните площи са почистени. И тъй, ако се намерят следи, те ще са само на терасата.

Погледнахме едновременно нагоре — зазиданата в стената желязна пожарна стълба водеше към покрива, който от стрехата тръгваше стръмно и след два-три метра ставаше полегат. На около четири метра от стълбата се намираше малкото балконче на старата дама.

От вратата, през която дойдохме, се показа гологлав възрастен господин с угрижен вид, който се представи, като същевременно бършеше очилата си.

— Ако разполагате с време, бих ви помолил да се отбиете за малко при мен — каза той. — Живея на първия етаж и съм адвокатът на госпожа Скроф, Лане. През последните години се грижех за почти всичките й текущи дела. Малко съм разтревожен от този… този печален случай…

Уведомихме Ара къде ще бъдем и се отзовахме на поканата на адвоката, който се настани зад бюрото си, втренчи в Палму неспокойните си очи и запита:

— Защо повикахте колегите си, господин комисар? Беше ли наложително?

Шефът го гледаше право в очите. От този явно умислен и усърдно чистещ очилата си мъж лъхаше особена сила. Такъв няма да се остави да бъде баламосван.

— Да! — отсече той.

— Известно ми е, че полицията не би изложила на позор един род, ако няма достатъчно основания. — Адвокатът говореше бавно, като грижливо подбираше думите си. — Единственото, за което искам да ви помоля, е да се въздържате от даване на гласност. Зная, че вестниците са зависими от учреждението, в което работите. Надявам се, че ще направите всичко, което е по силите ви, и ще бъдете дискретен колкото е възможно по-дълго.

Шефът кимна и изчака продължението.

— Това… това нещастие се случи в много неподходящ момент. В особен период, тъй да се каже. Сигурно вече знаете, че госпожа Скроф беше богата, но имаше и много проблеми. За да ви станат ясни отношенията в семейството, ще ви запозная бегло с членовете му — адвокатът свали очилата си и отново се зае да ги трие с края на носната си кърпичка. После се отдръпна назад и погледна въпросително комисаря, който го подкани с глава.

— Ще се опитам да бъда максимално кратък и няма да се впускам в подробности — напълно излишно пак заяви домакинът. С удоволствие бих изслушал и по-обширно изложение за старата дама. — Преди петнадесет години госпожата се омъжи, но не можа да се сдобие с рожба и нещата тръгнаха зле. От първия си брак съпругът й имаше седемгодишно момиченце. Беше близо десет години по-млад от нея и се оказа един бездарен ловец на щастие. Не успя да разпилее цялото й състояние, защото тя разбираше от бизнес и се постара да включи съответната клауза в брачния договор. Все пак той измъкна значителна сума, след пет години съвсем се пропи и си пръсна черепа. Недоразуменията между него и жена му се отразиха на развитието на детето. Мащехата обаче направи всичко възможно лошите наследствени черти да не се проявят у госпожицата и тя стана наистина образцова девойка. Преди две години издържа успешно кандидатстудентските изпити, а след месец навърши и пълнолетие. Но в определени моменти е доста своенравна, в резултат на което между мащехата и нея избухваха жестоки разправии, които винаги завършиха с примирие, защото младата дама има чувствителна и нежна душа. Когато започна да следва, главата й се напълни с всякакви момичешки мечти — искаше да става медицинска сестра или да учи музика. Дори аз разбрах колко безпочвени са подобни желания. Според мен тя щеше да изпълни най-добре дълга си, ако остане у дома като компаньонка на вдовицата, която напоследък боледуваше често.

Палму кимна с разбиране:

— Да готви, да лъска сребърните прибори и в почивките да разхожда кучето — какво по-добро призвание за едно младо момиче!

Адвокатът бързо сложи очилата си и плахо го погледна, после продължи с леко променен тон:

— Не е моя работа да давам оценка на възпитателните методи на госпожа Скроф. Освен старомодна тя бе и доста набожна. Момичето два пъти бяга от къщи — първия път разплакана заспа в леглото на жена ми, а втория — прекарала нощта при своя съученичка, като заплаши, че никога вече няма да се върне. Ех… младост! Но, от друга страна, клиентката ми беше посвоему права. Не зная в действителност какво печелим от тези модерни времена. Синът ми Пенти например… — Той разбра, че се отклонява, и се изправи на стола. — Преди да засегна случилото се вчера, казах вече — това бе особен ден, бих искал с две думи да се спра и на другия близък роднина на покойната, младия Ланкела. Знаете, че тя беше от рода Лангел, а младежът е черната му овца. Занимава се със спорт — запален е по самолетите — факт, който госпожата не можа никога да преглътне. Навърши пълнолетие, загуби четири години в университета, без да е взел един изпит, но успя да пропилее цялото си наследство. Заложи имението Хаме-Ланкела и взе още половин милион, като изсече гората до последното дърво. Небрежно възпитание, после лоши компании — знаете ги Лангелови! След смъртта на стария Йоуни Лангел госпожа Скроф и племенникът й бяха единствените живи представители на този клон на рода. Младежът се оказа в бедствено положение, а искам специално да подчертая, че вдовицата държеше много на фамилната чест. Независимо от щуротиите, които вършеше, той й бе слабостта и когато преди около година започна да търси връзка с нея, лелята отново го прие с отворени обятия. Преди това отношенията им бяха напълно прекъснати, но очевидно за младия Ланкела бяха секнали всички останали парични изворчета.

— Следователно от година госпожа Скроф издържа сина на брат си — заключи Палму.

— Не мога да твърдя, че се ползувах с пълното доверие на госпожата — малко смутено продължи Лане. — Аз съм управител на всички къщи, които притежава. С наличните пари, с тези, които временно влагаше, и с борсовите операции се занимаваше лично, като не ми позволяваше да й се меся. Задълженията ми се свеждаха до грижи за недвижимото имущество. Това стана причина за известни неприятности. През пролетта например, когато се наложи да обявя получаваните наеми, данъчната комисия поиска специални обяснения за борсовите й операции във връзка с акционерното дружество „Кейносилки“. Едва тогава разбрах, че е вложила голяма сума в това предприятие. Тя имаше нюх за подобни сделки.

— Значи понятието „съвест“ при нея е било доста разтегливо, поне що се отнася до данъчните власти.

Адвокатът се смути.

— Всеки счетоводител от големия бизнес или по-едър собственик знае, че данъчните закони имат… мда-а… вратички… Тук не става дума за някаква голяма измама. Напълно естествено е паричният капитал, който се облага с най-високи данъци, да търси средства за самозащита. Но госпожа Скроф постъпи глупаво, в смисъл че се опита да заблуди и мен. Ако бях в течение, щеше да избегне тези неприятности.

— Е, е! — успокои духовете комисарят. — Да се върнем на темата. Доколкото ми е известно, данъкоплатецът не от страх, а по съвест трябва да декларира всички позволени от закона отчисления при обявяване на доходите си. Но продължете, любезни господине!

— Госпожа Скроф се грижеше сама за наличните си пари и аз нямам никаква представа колко от тях е дала на този безделник, за да си уреди сметките. Но явно сумата не е била съвсем малка. Леля му далеч не бе сляпа — искаше племенникът й да влезе в правия път и не виждаше по-добро средство за това от женитбата. Известно ми е, че от дълго време обмисляше въпроса, защото желаеше доброто и на двамата си питомци.

Палму подсвирна тихичко и ме погледна:

— Следователно госпожата е искала да усмири Ланкела, като го ожени за госпожица Скроф?

— И за да не се дели богатството — допълни в заключение адвокатът. — В последно време грижите около него я притесняваха много. А бракът между младите като че ли бе най-простата, решаваща всичко стъпка. Девойката е порядъчна и добра, а нейната сериозност сигурно щеше да е от полза за Ланкела.

— А какво мислеха те самите за намеренията й? — сухо се поинтересува комисарят. — Днес не всеки младеж би се съгласил на подобно… хм… сватосване…

— Разбира се, това решение само на пръв поглед изглеждаше възхитително — съгласи се той, като неспокойно бършеше очилата си. — Но първо искам накратко да ви обясня една малко приятна страна от дейността на вдовицата…

— За Витлеемската енория и проповедника Мустапя ли става дума? — отгатна комисарят и Лане кимна с облекчение:

— Ах, значи знаете! Тогава не е необходимо да си хабя думите. Както много други високоуважавани личности, и госпожа Скроф беше член на ръководството й, в което между другото има и една вдовица на член на Държавния съвет. Лично аз гледам на религията като на най-отвратителната форма на измама. Многократно се опитвах да я предпазя от споменатия сектантски проповедник, но тя бе сляпа и глуха. Когато преди Коледа поиска да съставя ново завещание, аз изясних някои неща около личността на Мустапя. Успях да докажа, че той и бившият студент по теология Брумер, когото на времето изгониха от Духовната академия поради срамните му деяния и замина за Америка, са едно и също лице. Там си сменил името и десетина години бил проповедник. След завръщането си във Финландия отначало работил в една американска секта, но го пипнали, че бърка в касата. Случаят бил потулен. По-късно основал енорията Витлеем. Мислех, че тези подробности ще вразумят клиентката ми, но тя само се усмихна и каза, че са й известни и точка по въпроса! Повечето от проповедниците имали буйна младост. Завистниците погрешно разбирали Мустапя и искали заради старите му грехове да го опозорят, въпреки че сега бил невинен като агънце.

— Заради него са пролени много сълзи. Като мокра връв се измъква този мошеник, но за щастие подобни хора рано или късно получават заслуженото — вмъкна Палму.

— Във всеки случай преди Коледа госпожа Скроф подписа завещанието, което съставих по нейно искане — тържествено заяви адвокатът. — В него се споменаваше, че госпожица Скроф и Ланкела ще получат сравнително малки суми. Останалото даряваше на енорията. Със средствата първо трябваше да бъде построена църква, а впоследствие да се учреди и фонд, чийто устав госпожата ми донесе. Видях, че е написан с почерка на Мустапя, тъй че за мен остана само да го препиша.

— Енорията ли я наследи? — попита ужасен комисарят, но адвокатът се усмихна и побърза да го успокои:

— Не, защото скоро след това тя промени мнението си и повярвайте ми — за кратко време ми окапа сума ти коса… Нищо не можех да направя срещу решението й, но щом се сещах, вътрешно кипвах. За щастие госпожа Скроф беше в относително добро здраве и се надявах, че този мошеник ще бъде изобличен и завещанието променено. Не можете да си представите как ликувах, когато вчера по обяд тя дойде, помоли да й дам документа и собственоръчно го скъса на парченца. Беше много ядосана, направо потресена, когато разказа, че най-после пердето паднало от очите й. Не пожела да разкрие причината за своя гняв, но имаше намерение да я съобщи пред събранието на управлението на енорията, което бе определено за тази вечер. Даде ми да разбера, че дните на проповедника Мустапя я ръководството са преброени.

— Говорите за вчера, нали така? — уточни Палму. — Но госпожа Скроф едва ли е починала, без да остави някакво завещание. Тогава…

— Разбира се, че не — обясни адвокатът. — Напротив: тя искаше на всяка цена да състави ново, защото не търпеше безредие в делата си. Дори дреболиите я разгневяваха, непрекъснато беше обзета от някаква нервност. Накрая каза, че е наясно със себе си. Случаят с Мустапя я разтърси силно, но състоянието на потиснатост не я владя дълго и тя си въобрази, че е получила откровение свише. Госпожица Скроф трябваше незабавно да се омъжи за младия Ланкела. В такъв случай мащехата й беше готова още приживе да прехвърли на тяхно име по-голяма част от богатството си, за да може по-късно да избегне прекалено големия данък върху наследството. В завещанието беше упоменато, че ако тя почине, младите ще я наследят, но при условие че или вече са женени, или ще го направят най-късно до два месеца. Тази идея я развълнува и въодушеви безкрайно. Мда-а, тя беше Лангел и независимо от всичко родовите черти се проявяваха от време на време.

— Странно! — поклати глава комисарят. Лицето му бе загрижено и той разсеяно се загледа през прозореца. Може би е излишно да споменавам, че още в началото на разговора извадих бележника си и стенографирах, доколкото успявах, макар че вървеше трудно. Нямах опит и много се страхувах, че това ще се разбере.

— Като отчитам душевното й състояние — продължи с лека усмивка адвокатът — смятам, че предложението й бе твърде необмислено. Ако бе починала и оставеше подобно завещание, то щеше да предизвика доста неприятни конфликти. В случай че енорията Витлеем възразеше срещу психическото й здраве, би могло то да бъде оспорено. Естествено, не можех да й го кажа направо и се опитах деликатно да й обясня, че с такова условие завещанието юридически подлежи на оспорване. Все пак предстоеше й да живее още дълго и щеше да успее да осъществи плановете си за щастлив брак между младите много преди смъртта си. Пък ако й хрумнеше нещо друго, винаги би могла по-късно да го промени. Госпожа Скроф не остана особено доволна, защото бе свикнала… м-да-а… тиранично да налага волята си, но има благоразумието да разбере, че предложението ми е практично. Споразумяхме се да изготвя проект за временно завещание, съгласно което след нейната смърт цялото движимо и недвижимо имущество се поделя по равно между госпожица Скроф и Ланкела.

Докато разказваше, адвокатът ставаше все по-неспокоен и току бършеше яростно очилата си. Ясно се виждаше, че някаква мисъл го мъчеше през цялото време.

— След като се разбрахме, госпожа Скроф малко колебливо ме запита за моето мнение по замисления от нея брачен съюз. Бях затруднен, защото никога не съм забелязвал девойката да проявява интерес към Ланкела, който й се подиграваше, като я наричаше „момиченце“ и „монахиня“, надсмиваше се на поведението й и дори на начина й на обличане. В резултат тя бягаше от къщи, когато летецът идваше да види леля си, и нарочно отиваше да разхожда кучето. Високомерното му безсрамие я обиждаше дълбоко, зная го. Вдовицата нямаше очи за подобни, как да кажа… м-да-а… психологически наблюдения. Освен това Ланкела имаше и друга връзка — на всички е известно лекомисленото му отношение към живота. Та за тези неща можем да говорим цял ден, но предполагам, че имате и друга работа, комисарю. Моля да ме извините, но не съм в състояние да се съсредоточа както трябва…

Палму му хвърли остър поглед, от който адвокатът притеснено взе да се върти на стола, после се наведе напред и почти прошепна хрипливо:

— Безпокоя се за госпожица Скроф! Защо я няма вкъщи?

V

Мнението на адвоката за младите танцьорки. Завещанието е отворено. Един мъж търси пистолет. Аз издигам версия за самоубийство, а комисарят се запознава със сюрреализма. Курт Курна разказва за копринената чаша, а Ланкела отрича, че е тъпкал цветята.

Едва сега осъзнах, че отсъствието на непознатата госпожица Скроф през цялото време тайно ме е притеснявало. Въображението ми рисуваше ново убийство. Подскочих, когато чух адвокатът да казва:

— Ако един от наследниците почине преди влизането на завещанието в сила, другият получава всичко. Сметнах за необходимо да добавя тази точка, защото отгатнах, че напълно съвпада с целта на госпожа Скроф. Тя я одобри, без дума да изрече.

Палму се усмихна според мен ненужно високомерно и попита:

— Значи завещанието бе подписано вчера?

— Разбира се — възбудено отговори Лане. — Към тринадесет часа завършихме обсъждането на проекта и после дълго беседвахме. Клиентката ми сподели, че още сутринта съобщила на племенника си за планирания брак и получила съгласието му. Тогава му обещала на следващия ден, т.е. днес, да му предостави парите, които му били необходими да оправи всичките си… м-да-а… дългове…

— Доколкото ми е известно, с танцьорката Ири Салмиа, нали? — отбеляза хладно детективът.

Адвокатът трепна, поруменя и го загледа колебливо.

— Откъде знаете? — започна той нервно, но се успокои и само повдигна рамо. — Целият град говори за това, вярно е… — въздъхна той. — Лично аз никога не съм виждал въпросната жена и не я познавам, но съм осведомен, че подобни… м-да-а… ресторантски балерини само търсят как да завържат връзка с някой наивен младеж, за да го използуват. Няма да крия, че говорихме и за Ири Салмиа. Госпожа Скроф знаеше за техните отношения и се безпокоеше, но Ланкела успял да се измъкне без много обяснения. Това приятелство трябваше да бъде прекъснато завинаги и според клиентката ми младежът обещал да скъса с нея. От гледна точка на… бизнеса… аз също прецених замисления брак като разумен.

— Имам чувството, че сте изчели купища американски криминални романи — остро натърти Палму.

Адвокатът прибра глава между раменете и видимо охладня.

— Да, всеки постъпва съобразно с разбиранията си. Според мен… — започна той, но комисарят го прекъсна:

— Вече ни е известно, че имате лошо мнение за танцьорките. Да се върнем към завещанието!

— Смятах да го препиша и да го предложа на госпожата за подпис, но междувременно се отвлякох с други задачи. Нямам секретарка, пък и предпочитам лично да съставям доверителните документи и стана така, че едва към седемнадесет приготвих книжата. Когато се качвах по стълбите, срещнах госпожица Скроф, която слизаше с нищо невиждащи, разплакани очи. Опитах се да я спра, за да я попитам накъде бърза, но тя яростно ме блъсна настрана и почти извика: „Махнете се! Няма да се върна повече тук — никога! Мразя ви всичките!“, и отмина, като хълцаше. Понечих да я догоня, но тя бързо се отдалечи, пък си помислих, че е по-добре да я оставя да даде воля на чувствата си. Младите момичета…

— Браво! Психологическите нюанси трябва да се вземат под внимание, а не всеки има очи за тях — невинно го подкрепи шефът.

Адвокатът го погледна колебливо, но не прочете нищо на лицето му и напрегнато продължи:

— И тъй, качих се на последния етаж и натиснах звънеца. Госпожа Скроф отвори и забелязах, че е ядосана и развълнувана. На масата в кухнята бе сервирано. Да, госпожата бе твърде непретенциозна. Явно дъщеря й бе избягала по средата на вечерята — чинията й бе наполовина пълна. Почаках домакинята да се нахрани. Бе толкова сърдита, че ръцете й трепереха.

— В стаята ли я изчакахте? — внезапно попита Палму.

— Да, разбира се! — Адвокатът го погледна учудено. — Госпожата дойде при мен със стиснати зъби, като се опитваше да овладее гнева си. Прочете грижливо завещанието. През цялото време си мърмореше нещо под нос за неблагодарните момичета. Имах чувството, че ще пожелае да състави ново завещание, но здравият разум надделя. Направи опит да се усмихне и обясни, че вероятно твърде внезапно е съобщила на девойката намерението си да я омъжи за Ланкела. Госпожицата пребледняла като платно и госпожа Скроф дори малко се изплашила. След това мълчаливо се втурнала в коридора, грабнала палтото си, тръшнала вратата и изскочила навън. „Гладна мечка хоро не играе“ — успокояваше се вдовицата. Желаеше само доброто на доведената си дъщеря и изобщо не бе в състояние да проумее как някой може да не се възхищава от Ланкела. Ако не беше толкова възрастна, хората можеха да си помислят… м-м… слабостта й към него бе тъй очевидна… Мислеше, че за момичето предложението е било съвсем неочаквано и че ще се върне след два часа. Аз не бях толкова сигурен, защото, откъдето и да го погледнеш, момчето е един голям нехранимайко. Естествено, не можех да го кажа на леля му. Тя прочете внимателно завещанието, одобри го и аз отидох да търся свидетели за подписването. Тъкмо слизах надолу, и срещнах госпожица Халама, която живее под госпожата. Видях и портиершата да мете стълбите и я поканих. Двете се съгласиха и след като вдовицата подписа, сложиха имената си като свидетели. Не сметнах за необходимо да ги запознавам със съдържанието — беше достатъчно, дето с присъствието си удостовериха факта, че Алма Скроф е подписала собственоръчно.

— Странно… — Палму гледаше разсеяно пред себе си. — Един свидетел не беше ли достатъчен? Вторият бихте могли да бъдете вие.

Адвокатът се смути и когато заговори, внимателно подбираше думите си:

— Нямах право, защото бях споменат в завещанието като облагодетелствуван. Повече от десет години работя за нея, без да имаме особени разногласия, а тя беше… м-м… необикновено пестелива при определяне на възнагражденията. Предполагам, че е искала да ми се отблагодари… Назначи ме и за ликвидатор при подялбата на наследството. Според последната й воля трябва да получа еднократно четиристотин хиляди марки.

— Удивително висока компенсация — сухо изрече комисарят.

— Зависи! — остро реагира Лане. — Тя беше много богата, а както споменах, вече дълги години се грижа за делата й като адвокат, и то за съвсем скромна заплата, макар че напоследък това отнемаше почти цялото ми време. Но да оставим подробностите. По-добре да помислим за госпожица Скроф. Честно казано, тъй се безпокоях за нея, че снощи, преди да изляза, позвъних на госпожа Скроф, за да попитам дали се е върнала, но още я нямаше.

— В колко часа? — поинтересува се комисарят.

— Около двадесет и тридесет. Но все пак вчера вечерта момичето се е прибирало вкъщи!

Сега бе ред на Палму да трепне.

— Не е възможно! — изръмжа той.

— Била си е у дома! — твърдеше упорито странно пребледнелият адвокат. — Върнах се сравнително късно от клуба — към един и половина. По навик станах в осем и когато след тридесет минути излязох да глътна малко чист въздух, видях портиера, който метеше двора. Та той ми каза, че около двадесет и два отишъл да затвори външната врата за през нощта и забелязал госпожицата. Била бледа и разстроена, но инак съвсем добре. Той поговорил още двадесетина минути с колегата си от съседния двор и едва тогава заключил вратата, тъй че щеше да я види, ако е излизала пак. Именно за това бях сигурен, че тя е също в апартамента и след като по съвета на сержанта извиках по телефона доктор Маркола, ме обхвана такава слабост, че се наложи да полегна за малко. Сърцето, видите ли… Можете да си представите какво облекчение изпитах, когато чух, че госпожица Скроф не е нощувала тук. Но и двамата с портиера се учудихме.

— Засега да оставим момичето на мира — важното е, че се спаси. Естествено, като я подгони нуждата, ще се върне, както успокоително е отбелязала госпожа Скроф преди смъртта си. Предполагам, че завещанието е тук?

— Имах намерение още вчера да го депозирам в банката, но вече споменах, че го привърших към седемнадесет часа и затуй отложих за днес. Предишното завещание съхранявах в бюрото си, защото, честно казано, надявах се да го промени и исках по всяко време на денонощието да ми е под ръка.

— Право да си кажа, с удоволствие бих му хвърлил едно око, стига да позволите — спокойно изрече комисарят. — Съветвам ви, колкото е възможно по-бързо да го предадете на съхранение в банката.

Адвокатът извади от джоба връзка ключове и бавно отвори едно чекмедже. Повдигнах се на пръсти, за да виждам по-добре. За секунда ми мина ужасната мисъл, че документът е изчезнал. Палму ме наблюдаваше със съжаление, малко развеселен, защото Лане му го подаде. Четях през рамото на шефа — текстът бе сравнително кратък, което не бе попречило на адвоката да го усложни с разни правни термини. На пръв поглед нямаше никакъв недостатък. Май вече споменах, че съм изучавал право, дори се бях явявал на изпити.

Комисарят внимателно го прегледа и се обърна към мен. Кимнах утвърдително и той върна ценния къс хартия на Лане, който побърза веднага да го сложи в чантата си.

— За да не предизвикате излишно любопитство, по-добре минете през двора — посъветва го Палму. — Ще кажа на Ара да ви придружи. Изчакайте го на следващия ъгъл. По-сигурно е да не оставяме нещо на случайността.

Адвокатът се изправи и прошепна:

— Да си взема ли пистолета? Имам „Броунинг“…

— По няма да съжалявате, ако вземете някой американски криминален роман, в случай че се наложи да чакате — отговори колегата ми.

Тълпата пред къщата се бе увеличила. Палму нареди на сержанта да придружи Лане до банката и обратно, след което постави портиера да пази вратата.

Успях да доловя откъслечни думи и разбрах, че жертвите вече възлизат на пет. Някой твърдеше, че е извършен политически атентат и точно затова полицията пази пълно мълчание. Шефът ме дръпна настрана и двамата се скрихме в стълбището.

— На момчетата ще им е напълно достатъчен още половин час — прецени той. — После ще вдигнат трупа, на вратата ще монтират временна брава и тогава ще можем спокойно и подробно да огледаме жилището. Вече отнесоха кучето при патологоанатома. Ще мине доста време, докато проявят лентите и напишат рапорта — официалното следствие ще започне утре.

— Сигурно ще се проточи — предположих, като същевременно се опитвах да напъхам стенографските си записки в малкото джобче. — Днес разпитахме само адвоката.

— Протоколът да бъде най-много половин страница — напътствуваше ме Палму. — Не повече от три изречения!

— Поне десет! — възразих аз.

— Естествено, ако те оставя… — подигра ми се той. — Ще отбележиш следното: по време на разпита адвокатът Лане съобщи, че се е грижил за имуществото на Алма Скроф. По неизяснени причини предишния ден тя е съставила ново завещание, отменящо досегашното, съгласно което завещава по-голямата част от наследството на енорията Витлеем. С настоящото обаче тя разделя богатството по равно — между племенника си Ланкела и доведената си дъщеря Кирсти Скроф. Според казаното от адвоката, той останал с впечатление, че госпожица Скроф е нощувала у дома си и също се е отровила. Нищо повече!

— Но в устава е записано…

— Твоят устав съм аз! — рязко отсече старият криминалист. — И ти нареждам: никакви романи! А сега да тръгваме към жилището на господин Ланкела, за да му съобщим с прискърбие, че за една нощ е станал милионер. Интересно ми е как ще реагира.

— Останаха ми още малко пари — да вземем такси? — предложих плахо.

— „Носещият радост, да бъде от небето благословен“ — лицемерно цитира светото писание Палму. — Не бих приел, ако не съм сигурен, че, тъй или иначе, ще профукаш мангизите за нещо безполезно. Прахосничеството е майка на всички пороци, помни това, момчето ми! А може да те направи и милионер, както стана с младежа, при когото отиваме. Как се случва, че слабостта на всички лели по света са винаги черните овце в семейството? Ти имаш ли богати лелички, момко?

— Три — отговорих скромно.

— Ако случайно намерят някоя отровена с газ, когато си пропилял и последните си грошове по таксита, ще бъде удивително съвпадение. Още по-голямо чудо ще е, ако наследиш и няколко милиона… — тихо говореше той, докато се наместваше на задната седалка. Даде на шофьора адреса, въпреки че не чух да го иска от адвоката. Не се учудих, защото в бездънната му памет се съхраняваха най-малко десет процента от адресите в Хелзинки. Може да звучи невероятно, но е факт.

Колата тръгна и най-сетне можах да се изкажа:

— Имам версия…

— Изобщо не ме учудва, ама никак! — бащински изрече Палму. — Когато започнах службата, и аз издигах хипотези, даже много и все хубави. За съжаление винаги излизаха погрешни. Но няма значение, карай! Умствената гимнастика е полезна за младите хора… Да чуем!

Леката му ирония не ме засегна — наистина достатъчно бях зубрил както съдебна, така и други психологии. Не помня дали не го споменах вече? По всяка вероятност комисарят предполагаше, че ще започна с младия Ланкела, с проповедника Мустапя или може би с госпожица Скроф. Съдията също го имаше в завещанието и затова автоматически попадаше в групата на заподозрените. Един полицай е длъжен да се съмнява във всеки. Бях измислил нещо, от което Палму щяха да го побият тръпки, имаше вероятност и да изругае.

— Виж какво — без да се притеснявам, фамилиарно започнах аз — напълно е възможно госпожа Скроф да се е самоубила.

Колата направи остър завой, той ме изгледа като гръмнат и се закикоти гръмогласно. Дълго се смя и личеше, че се забавлява искрено, после стана сериозен поизправи се и тържествено заяви:

— Момче, изглежда, съм се лъгал в тебе! Май мозъкът ти е още в зародиш… Не — закиска се отново, макар и малко изкуствено — забравяш кучето!

— Не съм го забравил. Но самоубийството може да бъде обосновано психологически. Старицата е от рода Лангел, а всички те са малко шантави. Фанатичната й вяра в бога и скъперничеството й са вече доказателства за известна ненормалност. Може би именно вчера е изпитала най-голямото душевно сътресение в своя живот — по неизвестни за нас причини се е разочаровала в енорията Витлеем и това я е разтърсило дълбоко. Опитала се е да намери нов смисъл в замисляния брак, но доведената й дъщеря побягва. Вероятно вечерта са имали още едно спречкване, след което момичето тръгва само в нощта. Но нещата може да са се развили и по друг начин — госпожата, както заяви доктор Маркола, е била нервна и когато вътрешната мъка я е изтерзала докрай, е бил достатъчен един, макар и съвсем незначителен повод, за да паднат и последните задръжки. Изпилялата каша е капката, която е препълнила чашата. Сигурно е потърсила утеха в общуването с кучето, но неясно защо, то залаяло. И тогава, обхваната от ярост — била е доста избухлива, извила врата му, глътнала таблетка „Пантофон“, отворила нарочно крана на газта и легнала, като оставила душата си на божията милост. Често в най-решаващите мигове на живота си хората постъпват по съвсем необясним начин. Психологията цитира случаи…

— Добре, добре, остави тия работи! — побърза да ме прекъсне Палму, който изпитваше ужас от разговори на научни теми. — Естествено, отначало и аз мислех, че е самоубийство, но кучето… А може би не трябва да се хващам за него като удавник за сламка? Пък нищо чудно само да си въобразявам, че е убито. Явно има още нещо… И ако миналата нощ бе валяло…

— Да вали ли? — повторих, без да го разбирам.

— Да, защото сега всичко зависи от това, ще се намерят ли на терасата следи. И ако не се открият, самоубийството е единственото решение. Здравият разум ми подсказва, че отпечатъци ще има. За щастие снощи дъжд нямаше, защото той щеше да спаси убиеца — как бихме доказали, че някой е влизал през балкона?

— И моята версия би се потвърдила, психологически е убедителна — казах заплашително. — Независимо от кучето.

— Я стига си ми надувал главата с твоята психология! — Злобното му изсъскване ми подсказа, че съм го настъпил по мазола. Добре му пуснах мухата — щеше да му държи влага най-малко докато колегите не отпечатат снимките.

— Едно е ясно — в жилището е могло да се проникне само през терасата. Никой не е в състояние да излезе през вратата и да я заключи отвътре, че даже и да постави допълнителната верига. Ключът от секретната брава се намери на нощното шкафче на госпожа Скроф.

— А може убиецът да е напуснал късно през нощта, като преди това е отворил крана на газта. Поради базедовата болест покойната не е усетила миризмата и след като го изпратила, взела таблетката сънотворно и спокойно си е легнала — предположих аз.

— Ами песът? — остро реагира Палму. — Ами изкипялата върху горелката каша, която при други обстоятелства вдовицата сигурно щеше да почисти и да забележи, че изтича газ?

— Трябва да се вземат предвид всички възможности… — казах аз и си въобразих, че се оттеглям по най-достойния начин. — Детективът намира, установява, доказва, прави изводи — това е записано и в устава…

Млъкнах, защото Палму вдигна ръка, като че ли искаше да ме удари. В същия миг колата спря пред хубава, съвсем наскоро построена къща в най-новия квартал на Хелзинки „Тьольо“. До настлания с дялан гранит тротоар бе паркиран прекрасен син „Пакард“, спортен модел. Старият полицай хвърли поглед на списъка на живущите, огледа имената върху звънците, енергично и дълго натисна бутона на най-горния, до който имаше табелка с фамилията Ланкела. Зачакахме. Отскочих встрани, защото точно над ухото ми женски глас гневно попита:

— Кой е?

Комисарят доближи устни до решетката на домофона и изрева:

— Господин Ланкела там ли е?

— Господата още спят и са ми забранили да ги будя — изрече жената отгоре.

— Полейте ги със студена вода — посъветва я Палму. — Нека побързат — аз съм комисар от полицията!

Дишането на събеседничката му се учести, но възражения не последваха. На вратата нещо скръцна и над ключалката излетя червена стрелка с надпис „Дръпни!“.

— Странни навици! — отбеляза неодобрително Палму и отвори. Качихме се в блестящия от никел асансьор и се издигнахме на последния етаж, но на единствената врата имаше съвсем друго име. Стълбите продължаваха и моят началник решително се заизкачва нагоре към терасата.

На площадката пред отворената врата като жива стена бе кръстосало ръце набито, закръглено кухненско чучело, чиято злобна физиономия ни спря.

— Господата спят. За какво са ви? — попита тя заядливо.

Палму мълчаливо се легитимира. Икономката презрително изсумтя и попита жалостиво:

— Какво пак са направили горките момчета?

— Тази сутрин в колко се прибраха? — небрежно полюбопитствува комисарят. Жената понечи да каже нещо, но бързо затвори уста и лукаво го погледна.

— Не знам. Аз спях. В тази къща все някой трябва да спи.

На шефа му омръзна и като се престори на разярен, кресна:

— Ако след пет минути не изправите Ланкела на крака, ще съжалявате!

Тя се стресна и отстъпи. Хвърлих поглед към вратата, върху която вместо табелка бяха прикрепени две визитни картички: Карле Ланкела; Курт Курна. Спомних си, че вече бях чувал втората фамилия.

— Е, заповядайте тогава — отмести се церберът. — Можете да почакате в ателието. Ще събудя господина, макар че ще се сърди.

Въведе ни в голяма стая с френски прозорци, през които проникваше ярка дневна светлина. Чух шум от отваряне на врата и сънен глас попита:

— Кой, по дяволите, бърза толкова?

Огледах се и останах като втрещен. Изведнъж си спомних във връзка с какво бях запомнил името Курна. Четох за негова самостоятелна изложба в един съмнителен салон и критикът бе писал, че като излязъл от там, му прилошало.

— Случвало ми се е да виждам какво ли не, но такова нещо… — започна Палму. Млъкна и с въздишка се отпусна в един от разкошните фотьойли.

— Сюрреализъм — обобщих аз кратко и с любопитство се огледах. Бях сравнително млад и считах, че във всяко ново нещо, колкото и безсмислено да изглежда на пръв поглед, може да се намери рационално зърно.

На статива бе окачена голяма, още недовършена картина, която изобразяваше дебел мъжки торс, увенчан с конска глава. Фигурата бе седнала на едното рамо на гигантски пергел пред обърнат гърбом към нея будилник. За фон служеше мержелеещ се идиличен горски пейзаж с белокори брези. На опънатото в красива рамка платно на стената художникът явно бе експериментирал нова техника. Вероятно отначало върху него е плиснал бутилка мастило, след което е доукрасил получилото се петно с две пържени яйца, поизбледнял морков и част от кибритена кутия с изглед от хотел „Кямп“, Отдолу бе залепена изрязаната от списание фотография на сградата на Парламента.

Очевидно неподбиращият средства живописец бе любител и на скулптурата, защото до окупирания от комисаря фотьойл бяха изправени два медни цилиндъра, които целите бяха нарязани и насечени и приличаха на грапави дънери. Върху тях се мъдреха две откъснати от някой манекен голи женски ръце. Всичко това бе грижливо покрито с траурен воал.

За първи път виждах моя началник толкова безпомощен — погледът му се местеше от предмет на предмет и той объркано клатеше глава.

— Във Франция сюрреализмът има много привърженици — обясних, като тайно се наслаждавах на ситуацията. — Естествено, за неспециалиста е трудно да го разбере, но познавачът би могъл да напише студия на тази тема.

Палму разглеждаше облегнатата на стената картина, която изобразяваше гола жена, изтегнала се удобно върху скара. В едната си ръка тя държеше половинка джобен часовник, а в другата — роял. Той закри очи с ръка и простена:

— Всичко тук е белязано с печата на безумието. В такава обстановка не може дори да се мисли… — Не довърши мисълта си и се усмихна мрачно: — Поне знаем къде да търсим убиеца! Ако ми се наложи да изкарам само седмица в подобно помещение, ще съм готов да извърша каквото и да е…

Зад стената се чу шум, после водата потече по тръбите и в съседната стая млад, бодър глас каза съвсем ясно:

— Ставай, Курт! Ченгетата са вече тук.

Доловихме скърцането на пружина, падането на стол и заглушен от пляскането на чешмата шепот. Комисарят мълчаливо слушаше с безизразно лице. Седнах и аз и зачаках.

След десетина минути влезе Ланкела, облечен в копринен халат и чехли на бос крак. Косата му блестеше, мокра и грижливо сресана. Взетият набързо душ бе помогнал, но личеше, че го мъчи жесток махмурлук. По физиономия го познавах — беше участвувал в демонстрация по висш пилотаж и снимката му се появи два-три пъти във вестниците. Светло, високо момче, в чиято осанка и гордо вдигната глава имаше нещо безгрижно смело и обезоръжаващо. Зад него в убийствено червена пижама Курт Курна оправяше с ръка прическата си. Беше тъмнокос, хилав младеж с вид на интелектуалец. Нервно потръпващите устни и живият израз в кафеникавите му очи издаваха впечатлителния художник в него. Имаше твърде красиви бели ръце и личеше, че си знае цената. Разговорът започна той:

— С какво сме заслужили… а-а-а… подобна чест рано сутринта? — И се прозя, като закри устни с ръкава на пижамата си.

— Желая да поприказвам насаме с господин Ланкела — официално сухо произнесе Палму, който явно искаше още в началото да им смачка фасона, но Курна не се поддаде.

— Положението е такова, господин сержант — изрече той напевно и видях как шефът се изчерви от яд, защото бе чувствителен по отношение на комисарското си звание — че ние двамата сме като два впрегатни коня, да не казвам сиамски близнаци. Където е Ланкела, там е и Курна, и обратното — тази поговорка е популярна в най-реномираните кръчми в Хелзинки. А що се отнася до снощния, достоен за съжаление случай…

— Шш-шът, Курна! — Ланкела бутна с лакът другаря си. — Това е моя работа, не се бъркай!

— Но все пак аз бях вдъхновителят, подбудителят, инициаторът, както имаше навика да казва моят стар преподавател по латински от гимназията в Ювяскюля, господ здраве да му дава! Без мен ти никога не би го измислил!

Докато говореше, виждах как комисарят вътрешно започва да кипи. Погледна към мъжа с конската глава, сетне внезапно пак се втренчи в летеца:

— Работата е сериозна!

Стори ми се, че младежът малко пребледня и стъпи върху другия си крак. Погледът ми се спря върху ръката му, която до този момент криеше в джоба на халата. Беше превързана и бинтът започваше от основата на палеца и минаваше върху дланта. Не можех да не трепна вътрешно — като мълния ме прониза мисълта за дребното кученце, което в тъмната нощ впива зъби в нападателя си. За един дакел не е трудно да пробие тънката кожа на ръкавицата и да остави белег на ръката на убиеца.

— Естествено, че работата е сериозна — нервно отбеляза Ланкела. — Не разбирам обаче как успяхте така бързо да изясните, че аз…

— Шшт! — на свой ред прошепна Курна. — Бъди предпазлив! Всяка дума, която ще кажеш занапред, може да бъде използувана като доказателство срещу теб. Чичкото има неподлежащ на съмнение свидетел. Отричай, отричай всичко!

— Не се шегувай, Курт! — нетърпеливо махна с ръка племенникът на госпожа Скроф. — Историята съвсем не е дребна. Вече не сме пияни!

Озадачен, Палму местеше поглед от единия на другия. После ги предупреди:

— Не се опитвайте да ме убеждавате, че сте били къркани, когато сте го направили! Случилото се нощес е било добре обмислено — вие си признахте наполовина, бъдете мъж и довършете!

Сега и Курна стана сериозен. С провлечен глас каза:

— Но разберете ни, комисарю! Не сме го замисляли предварително! Отначало споделих с Кале: „Ако имахме…“

— Ключ ли? — прекъсна го напрегнато шефът и се наведе напред.

— Не, само шапка! — учуди се художникът. — Висока шапка, така наречения цилиндър.

— Що за глупости дрънкате! — кресна ядосано Палму.

Племенникът на госпожа Скроф направи крачка напред, застана пред него и твърдо произнесе:

— Аз не съм тъпкал цветята, господин комисар!

VI

Художникът търси утеха в глътка алкохол, а Ланкела се забърква в досадна история с националния поет. Две пияни шимпанзета и изчезналите кецове. Кучето ухапало ли е убиеца?

За минута в слънчевото ателие се възцари пълна с напрежение, угнетяваща тишина. После дишането на Палму се изравни, самообладанието му надделя и той печално се обърна към мен:

— Нали ти казах, че в тази стая можеш да полудееш… Цветя, цилиндри… Наистина, каква ли каша са забъркали двамата юнаци?

— Старото ченге не се чувствува добре — съчувствено рече Курна — цепи го главата, младото впрочем е глупаво. Заради Рунеберг[1] ли сте дошли?

— Всичко е заради пурата, която е оттатък. Стоеше спокойно до мен, когато старата Мегера ме събуди. Ама и ти май донесе със себе си легенчето за бръснене! — Ланкела с прояснено лице погледна приятеля си.

— Аз пък мислех, че говорят за Рунеберг! — съжали живописецът. — Извинявай, че ти създадох неприятности! Не се съмнявам, че ще се докопат и до него.

— Но нали не съм мачкал цветята! — упорито повтори летецът. Изведнъж дружно се разсмяха.

Търпението на комисаря се изчерпа и гласът му прозвуча зловещо:

— Господин Ланкела, може би ще ви е интересна да чуете, че леля ви, госпожа Алма Скроф, нощес е починала. Не е време за веселие. Ето защо, докато не е станало късно, е по-добре да обясните къде бяхте снощи, какво правихте и кога се прибрахте вкъщи!

Племенникът бавно вдигна към лицето превързаната си ръка, сякаш искаше да спре надигащия се вик. Според мен жестът му бе малко театрален. Курна мълчаливо се измъкна от ателието. Чак след минута летецът произнесе развълнувано:

— Но вчера се чувствуваше съвсем добре! Тя… да… тя… — изглежда едва сега проумя всичко. Седна тежко и пребледня като мъртвец.

Художникът се върна, облечен в черна пижама и сресан. Носеше поднос с бутилка уиски и четири чаши, които остави на масичката за пушене до Палму.

— Вестта заслужава да се полее — отбеляза тон спокойно. Мисля, че и циничността му бе ако не изцяло, поне отчасти престорена. — Кой я е удушил? — попита той с делово любопитство. Палму се хвана веднага:

— Защо смятате, че е удушена? — Интересът му бе искрен.

— А, не зная! — Курна тръсна глава и веждите му лукаво литнаха нагоре. — Чух да се говори за госпожа Скроф и първата ми мисъл бе тази. Не мога да кажа, че осъждам човека, който я е пречукал. Не желая да се преструвам, че ми е мъчно за нея.

Комисарят не бе свикнал с подобно безочие. Държеше на приличието и не одобри казаното, но ми се стори, че вътрешно го посрещна не без симпатия.

— Значи вие също я познавате?

— Виждали сме се няколко пъти. Вчера за пореден път се опитах да й налея малко ум в главата.

Ние трепнахме и почти едновременно възкликнахме:

— Вчера сте се срещали!

— Когато госпожица Скроф дойде към пет часа… — започна невинно той, но комисарят го прекъсна:

— По-добре да сме наясно — това не е официален разпит и ако не желаете, не сте длъжен да отговаряте. Но ще ни помогнете много, ако разкажете съвсем откровено как прекарахте последното денонощие. Предлагам господин Ланкела да започне, тъй като, доколкото ми е известно, още сутринта се е видял с покойната.

— Пийни една глътка, Кале! — посъветва го ободрително Курна. — Тежко ти е, но се опитай да се мобилизираш.

Племенникът отказа, принципите на Палму не му позволяваха да употребява алкохол преди дванадесет часа, а аз… ами пийнах едно уиски заедно с художника, който успя доверително да ми прошепне, че го мъчи стогодишен махмурлук. После се изправи и с интерес се заслуша в разказа на приятеля си.

— Леля ми се обади по телефона някъде към десет и ме покани. Кирсти беше излязла и щяхме да бъдем сами. Обяви решението си да се оженя за госпожицата колкото е възможно по-скоро. Веднага след годежа трябваше да получа значителна част от наследството. Естествено, твърдо отказах. Нямам нищо против малката, но тя не ме понася и… както и да е… Ще бъда откровен — аз съм извънредно затруднен — имам цяло тесте неизплатени полици и тя ме заплаши, че ще помогне на кредиторите да ме притиснат. Бе много ядосана и накрая…

— Горкият Кале е слаб по природа. Ами да, ако на мене ми размахат под носа двеста бона… — изрече със съжаление Курна.

Комисарят го погледна строго и той виновно млъкна.

— Вярно е — потвърди Ланкела — тя наистина ми обеща двеста хиляди марки, за да се оправя. Извади голяма пачка банкноти, буквално ми ги тикна в лицето, както каза Курт, и обеща да ги даде още днес, ако… ако с тях уредя работите си.

— Искате да кажете, че госпожа Скроф е имала налични двеста хиляди в чекмеджето на масата? — попита недоверчиво Палму.

— Че какво чудно има? Често държеше при себе си големи суми. Затова и външната врата е така укрепена. Обичаше да гледа пари и когато даваше на някого, искаше да чувствува, че дава именно пари. Естествено, с чекове би било по-удобно, но… Каза, че ги била определила за Витлеемската енория. И по-рано ми беше говорила за строителството на църква, а сега на поповете им трябвали, защото били харесали някакво изгодно място. Явно впоследствие е променила решението си, тъй като разбрах, че доколкото зависело от нея, те черква нямало да видят.

— И обещахте да се ожените за госпожицата? — върна го на темата комисарят.

— Струва ми се, че леля наистина остана с такова впечатление — смути се младежът. — В действителност само се съгласих да променя начина си на живот. Повярвайте ми — той погледна открито Палму в очите — нямах намерение да сключвам брак с това момиче, дори ако то беше склонно. Но толкова съм зле финансово, че нещо трябваше да направя. Имах една… може би безумна, глупава мечта, но се разлетя на парчета. Сигурно така е по-добре…

— Разкажете! — придирчиво го подкани комисарят Палму.

Ланкела извърна поглед, поруменя и каза с неясен, глух глас:

— Не бих искал да говоря за безразсъдното си и доста глупаво желание, комисарю!

— Ах, жените, ах, жените от вариетето… — затананика тихичко Курна, но летецът почервеня като рак, обърна се и му заповяда да млъкне. Комисарят се усмихна. — Избива ме на песен, когато пия преди пладне — извини се художникът.

— В дванадесет без нещо в отвратително настроение излязох от апартамента на леля. Изкарах колата от гаража, вие сте я забелязали отпред, и заминах за Хаме-Ланкела. Шофирах доста бързо и успях да обядвам с управителя. Към един часа се върнах в Хелзинки и отидох при Курт.

— Работех в ателието — важно допълни приятелят му.

— Решихме да направим прощален пир — продължи летецът. — Поръчахме отделна зала в хотел „Хелзинки“ и се обадихме на компанията. Там има едно малко странично помещение, може би го знаете, в което може да се танцува. Разрешиха ни да стоим до три след полунощ.

— Аз също искам да кажа нещо — намеси се престорено скромно Курна. — Неудържимо ми се говори винаги, щом изпия две чаши уиски преди дванадесет. А края на историята знам не по-зле от Кале. Между другото по време на гуляя се наложи да се поосвежа, тъй като стомахът ми е слабичък, но за сметка на това си спомням по-ясно цялата случка около Рунеберг.

— Обяснете първо за посещението си при госпожа Скроф! — рязко го прекъсна Палму.

— Ах, да! За малко да забравя — сети се художникът. — Усърдно рисувах след обяд, без да вдигна глава, както се казва. Изписвах портрета на банковия директор Колберг — той посочи недовършената картина върху статива. — Нямам поръчка за нея, но се ентусиазирах, защото неотдавна той отказа да приеме една полица и исках да разкрия пред света безсрамието на днешния банкер, което блестящо съм въплътил в конската глава…

— По същество! — с досада го призова комисарят.

— Към седемнадесет и тридесет упоритият звънец като студен душ прекъсна моето вдъхновение. Забелязах, че вярната Мегера…

— Кой?

— Персонаж от древногръцки мит, вещица, пише се с шест букви и започва с „м“. Нашият ангел хранител се казва Мина, но според мен звучи доста прозаично и решихме да я кръстим Мегера. Беше много поласкана и се надявам, че няма да потърси в енциклопедията значението на името си.

— Чуйте сега, млади момко — изрече страдалчески Палму — постарайте се да не се отклонявате! Какво отношение има към нашата работа прякора на слугинята ви, дявол да го вземе!

— Но, комисарю, вие попитахте! — защити се с невинно изражение художникът и си наля трета чаша. — Та Мегерата беше отишла до млекарницата и помислих, че е забравила ключа, тъй че слязох и лично отворих на госпожица Скроф. Ако знаех, че е тя, нямаше да го направя — той закачливо погледна комисаря, който ядосано стискаше зъби, но не пожела да зададе нов въпрос.

— Аз съм съвестен младеж и не желая да излагам на опасност репутацията на порядъчната госпожица Скроф, като я приема в този късен час в ателието си. Но тя беше страшно ядосана и от вратата попита за Кале. За щастие го нямаше, защото девойката беше настроена кръвожадно.

Погледът на комисаря се спря предупредително върху Курна и той продължи със значително по-сериозен тон:

— Горкото момиче наистина бе бясно. Успях само да изкопча, че приятелят ми обещал да се ожени за нея, а тя не искала. Мразела го, мразела мащехата си, ненавиждала ги и двамата, че и мен дори, изобщо всички мъже я отвращавали. Била много нещастна и човек лесно можеше да я разбере. Опитах се да й обясня, че, доколкото познавам въпросния младеж, той за нищо на света няма да се съгласи да сключи брак с нея, но госпожица Скроф бе склонна да мисли за него най-лошото. Когато се поуспокои, разказа, че е напуснала дома си завинаги и има намерение сама да си търси препитание. Някаква нейна бивша съученичка била медицинска сестра и в началото щяла да живее при нея. Подкрепих благородното й намерение и се нагърбих да й потърся работа. Обещах й, че ако не намери нещо друго, ще я взема за модел. Освен това й дадох малко пари назаем. Постъпката ми може да изглежда невероятна, но беше точно така. Имам състрадателно сърце. Но най-голямо удоволствие изпитах от мисълта, че слагам кръст на егоистичните и властолюбиви стремежи на госпожа Скроф.

Курна трепна и пребледня. Неволно и той, както и ние, си помисли, че кръстът неочаквано скоро се издигна над проектите на вдовицата.

— Защо отидохте в дома й?

— Момичето си тръгна, а с него отлетя и вдъхновението ми — оплака се с престорено огорчение младежът. — Освен това старата Мегера направи живота ми непоносим с непрекъснатото си мърморене, че Кале останал без обяд и изчезнал кой знае къде. Потърпях малко, после намъкнах палтото си и й казах, че отивам да го търся по болниците и в моргата. Тези светли мисли ме наведоха на решението да посетя леля му и да я склоня да бъде благоразумна. Старомодно и безнравствено е да жениш млади хора против волята им. Имах намерение да убия с един куршум два заека и да се осведомя не желае ли да подпомогне финландското изкуство, като изплати същата малка полица, към която банковият директор Колберг се отнесе така равнодушно. За залог щях да й предложа творбата си „Шепот“.

— Какво? — недоверчиво попита комисарят.

Художникът невинно посочи облегнатата на стената картина, на която голата жена лежеше върху скара с роял в ръка.

— Това е „Шепот“ — потвърди създателят и с явна гордост в гласа. — Струва ми се, че отговаря напълно на вкуса на госпожата. Нещо почти религиозно, навяващо размисъл и тъй нататък.

— Въобразявахте си, че старицата… — заекна Палму, но се въздържа от повече коментари.

— Не, разбира се — съгласи се събеседникът му — аз имам вярна представа за художествените й предпочитания, но за залог става. Пристигнах към деветнадесет и попаднах в средата на хубава колизия.

— Ко… кол? — повтори въпросително Палму.

— Чужда дума, означава сблъсък, караница, препирня — посвети го с готовност момъкът. — Извинете, комисарю, класическото ми образование…

— Образованието ви, младежо… — започна той, но млъкна, щом хвърли поглед към бележника, в който стенографирах. Курна продължи бързо и сериозно:

— Госпожа Скроф ми отговори лично, като с едната ръка успокояваше задушаващия се от лай Баронет, а с другата напътствуваше портиершата, която тропаше със съдовете в кухнята. Разговаряше едновременно с мен и с любимеца си Мустапя. Кюрето седеше смирено, докато тя го обсипваше с укори и порицания.

— Един момент — прекъсна го Палму — това е важно. Първо, името на кучето ли е Баронет?

— Всъщност е Барон — поправи се меко художникът. — Използувах деминутива като ласкателно име. Извънредно очарователно и приятно животинче — непрекъснато се опитваше да ме захапе за глезена.

Комисарят безнадеждно вдигна рамене и със свръхчовешки усилия си наложи да продължи спокойно:

— И тъй: жената на портиера работеше в кухнята, вие и проповедникът седяхте в стаята на вдовицата. Междинната врата беше ли отворена?

— Ту беше, ту — не. Накратко — всеки път, когато домакинята искаше да напомни на онази оттатък колко е кьопава, я отваряше и отиваше, в кухнята. Тогава се опитвах, доколкото можех, да ободря господин Мустапя с непретенциозни разсъждения за тленността и безсмислието на славата и всичко земно.

— След като си тръгнахте, проповедникът остана ли?

— Съвсем не. Явно вече привършваха разговора си. „Вие унищожавате делото на моя живот“ — каза попът, на което бабата само изсумтя. Господ ще ви накаже за подобна жестокост и безсърдечие, госпожо Скроф — убеждаваше я той. Тези две къси реплики сякаш заседнаха в съзнанието ми. Честно казано, радвах се на присъствието на господина не повече от две минути, тъй като вдовицата буквално го изхвърли навън и му забрани да пристъпва прага й. Не мога да се закълна, но ми се стори, че кюрето я прокле най-малко два пъти. — Курна млъкна, погледна Палму и благочестиво допълни: — Според мен подобно поведение е недостойно за един проповедник.

— А вашият разговор със старата дама? — комисарят погледна часовника си, чиито стрелки наближаваха дванадесет.

— Започнах с полицата. Вижте, аз съм от рода Курстрьом от Ювяскюля, тъй че Алма Скроф беше любезна с мен.

— Сега си обяснявам много неща — мрачно произнесе детективът и огледа ателието.

— Нашият род носи дворянско звание от 1600 година. По време на Тридесетгодишната война някакъв мой прадядо дал коня си на крал Густав Адолф[2] и той избягал от полесражението, а роднината ми бил посечен.

— Историята без съмнение е интересна, но… — прекъсна го нетърпеливо Палму. Видях, че неволно интересът му се е събудил.

— Разбирате, нали — продължи Курна, без да обръща внимание на думите му — че тристагодишен род е дал живот на деградирала отрепка като мен. След двете ни по-раншни срещи тя не можеше да ме понася, но кръвта на Лангел в нея й диктуваше да се държи внимателно с барон Курстрьом-Курна. Лангелови са получили герба си едва в края на миналия век, когато прадядото на Кале бил губернатор в една област, разчиствал пънове и…

— Даде ли ви пари госпожа Скроф? — остро го прекъсна комисарят.

— Не, но не съм и очаквал. Започна да се оплаква от трудните времена. Горката старица, не можеше да влага капиталите си в несигурните произведения на изкуството, колкото и да желаеше. Досетих се, че се страхува да не се озове в края на живота си в старчески дом. Вътрешно я съжалих много, защото подобна перспектива е ужасна за възрастна жена, чиито данъци върху приходите миналата година възлязоха на един милион. Тактичен съм, не пожелах да й го припомням и прехвърлих разговора върху Кале и Кирсти — госпожица Скроф, искам да кажа. На бабата й замириса на барут и стана сдържана. Успях да науча само, че е направила завещание в тяхна полза и бракът е неизбежен. После ме попита познавам ли Ири Салмиа.

— Курт! — предупреди го Ланкела, чиито вени на слепоочието се бяха издули.

— Това не може да се скрие — каза равнодушно художникът. — Не бъди глупав, Кале! Честно да си призная, попита ме направо мисля ли, че артистката ще се задоволи с двеста хиляди. Била обещала на племенника си да уреди тази история и парите пазела в чекмеджето на масата. Не разбирам защо старата кранта имаше толкова лошо мнение за нас, младите — като че ли с няколко жалки хилядарки може да ни купи… Действително познавам танцьорката и с чиста съвест й отговорих, че сумата е предостатъчна — в края на краищата трябваше да осигуря малко джобни пари на Кале преди Менделсоновия марш.

— Какво искате да кажете? — строго попита комисарят.

Ланкела се приближи, позеленял от яд, и горчиво произнесе:

— Само това, че Ири Салмиа не се продава за пари…

— Двеста хиляди не са никак малко — промърмори сякаш на себе си Палму. — За един зле платен полицай например, но както и да е. Доброто ви намерение, господин Курна, остана следователно неосъществено?

— Сержанте, извинете, комисарю, успяхте с едно изречение да формулирате всичко, което толкова време предъвквам! — възхити се художникът. — Точно така, благородният ми замисъл остана неосъществен. Баронет непрекъснато ръмжеше като бесен, а домакинята наглеждаше портиершата в кухненската й работа и аз се почувствувах излишен. Като възпитан човек си взех довиждане и се върнах у дома. Но ако трябва да бъда откровен, пътьом се отбих в бар „Кямпи“ и цапнах едно малко. От госпожата до нас пътят е дълъг и като камила в пустиня, която надушва оазис, аз се спрях на ъгъла на улица „Еротая“, повдигнах вежди и си казах…

— Шшшт! — предупреди го летецът, който бе следил израза на лицето на комисаря, и приятелят му обидено млъкна. След малко високомерно продължи:

— Кале се прибра към двайсет и един. Побъбрихме и стигнахме до извода, че навлиза в нов етап от живота си и е необходим един гуляй за изпроводяк. В уютното клубче на хотел „Хелзинки“ времето течеше както обикновено. Тогава се съгласихме, че сме пропилели златните години на младостта си като последни глупаци и отявлени пияници.

— Следователно от двайсет и един до три след полунощ сте били заедно? Можете ли да го докажете?

— Имаме горе-долу — казвам за сигурност горе-долу — двадесетина свидетели. Предполагам, че за мен е без значение, но на горкия Кале може би ще му потрябват, щом като госпожа Скроф нощес е починала от такава ужасна смърт. Ако не бях уверен… — И той хвърли престорено укорителен поглед към приятеля си.

— Господин Ланкела, продължавате ли да настоявате, че между двайсет и един и три през нощта не сте напускали хотела? — попита придирчиво Палму.

— Не съм — потвърди, както ми се стори, с известно колебание летецът. Двамата приятели странно се спогледаха. — Или по-точно, Курт и аз си тръгнахме в три без пет, малко преди гостите ни.

— Как ще го обясните? — полюбопитствува комисарят.

— Ами компанията ни омръзна и ако бяхме излезли всички заедно, останалите щяха да се домъкнат в ателието, за да продължим. И Мегерата щеше да се сърди. Затова се измъкнахме преди тях и се качихме в колата на Кале. Все пак беше пил и решихме да се освежим малко по „Еспланади“. С общи усилия паркирахме на ъгъла на улица „Клуви“, после седнахме на една пейка в градинката. Вече съмваше и сериозността на битието ни разтърси…

— Честно казано, и двамата бяхме леко пияни — съобщи гузно Ланкела.

— Леко ли! — повтори художникът и укорително го погледна. — Бяхме се налели до козирките! Напихме се като прасета! И аз, въпреки болния си стомах. Естествено, заговорихме за жени, за това, че са най-коварните същества на земята и тъй нататък, вие знаете, комисарю. В резултат Кале реши днес да замине за имението и да стане образцов фермер; от приходите да изплати всичко, което е заложил. Да селекционира добитък, да продава дървен материал и изобщо каквото се прави на село. Мен пък назначи за свой управител…

Комисарят се засмя и баронът го изгледа дълбоко обиден.

— Не виждам нищо смешно. Колкото и невероятно да ви звучи, факт е, че по време на следването си се записах и в селскостопанската академия, специалност „Лесовъдство“. Тогава стана като на шега, но в момента е добре дошло. Съвсем сериозно решихме да заминем, и то веднага. После се разхождахме — за съжаление малко, тъй като се подкрепяхме един друг и клатушкайки се, теглехме в различни посоки. Така стигнахме до паметника на Рунеберг, около който, благородното гражданство бе насадило пролетни цветя. В светлото утро те красиво цъфтяха, една малка птичка пееше на дървото и ние двамата се опечалихме. Чувствувахме се отвратени от себе си.

— Нищо чудно! — хапливо изрече Палму.

— „Не осъждай, ако не желаеш теб да съдят!“ — подигравателно отвърна Курна. — Така учи проповедникът Мустапя. Който вади нож, от нож умира — нали тъй беше? Както и да е, но изпитахме непреодолимо желание поне с нещо мъничко да помогнем на съгражданите си и да доукрасим паметника на националния поет. И ето че от бар „Кямпи“ излезе един позакъснял, празнично облечен джентълмен. Аз необмислено подхвърлих на Кале: „Ако сега имахме шапка, хубава шапка…“ Той е много съобразителен, нищо, че не му личи. Затичахме се към ранния минувач. „Позволявате ли?“ — попитах аз, свалих цилиндъра от главата му и го подадох на Ланкела, който му благодари, като се поклони, а сетне се покатери върху паметника. Е, имаше и трудности, но те са за това, да бъдат преодолявани…

— Не съм газил цветята — изчерви се приятелят му. Личеше, че съвестта го мъчи.

— Не, Кале не ги тъпка! — сериозно каза Курна. — След секунди Рунеберг бе с цилиндър. Ланкела скочи долу и започна да се любува на творението си. Двамата изпитахме дълбока, тиха радост от сполучливата идея да разкрасим града. Но въпросният господин се развълнува и удари другаря ми с бастуна, което най-добре показа, че не е бил истински джентълмен. Осмели се да иска от Кале да му върне шапката. „Моя е“ — твърдеше той упорито. За да съкратя разказа, ще спомена, че накрая прескочи оградката, като изпотъпка цветята и започна да се катери по паметника, но падна и смачка най-малко десетина чудесни лалета. В този миг видяхме, че към нас бързо се приближава полицай. Кале малко се уплаши, но аз си спомних от какъв род произлизам и стоически зачаках. Съвестта ми беше чиста, тъй като намеренията ни бяха добри. Спокойно наблюдавахме отстрани развитието на инцидента.

Докато той говореше, Палму не откъсваше изучаващия си поглед от Ланкела. Аз също забелязах, че летецът е неспокоен — рошеше с пръсти косата си и пристъпваше от крак на крак. Вълнуваше се достатъчно, за да не може да остане седнал.

— „Чия е шапката?“ — кресна полицаят веднага, щом пристигна — продължи художникът. „Моя е“ — отговори му ядосано споменатият джентълмен, като се мъчеше да се изправи и мачкаше лалетата, сякаш бе ненормален. Тогава онзи го сграбчи за реверите, вдигна го и го остави на пясъчната алея. Поразтърси го и чух да споменава за някакво свинство в центъра на града. В яда си притежателят на цилиндъра направи грешка, като се опита да удари пазителя на реда. Стори го много несръчно. На ченге никога не се отговаря — на това ме научи горчивият младежки опит. И тъй полицаят ни изкомандува да вървим да спим. Докато се качвахме в колата на Кале, джентълменът врещеше като яре. Доколкото разбрах, колегата ви не схвана как стоят нещата — помисли, че онзи е поставил цилиндъра върху Рунеберг и на слизане е заровил нос насред лехата.

— Оттам право вкъщи ли се върнахте? — попита го комисарят.

— Отгатнахте — увери го Курна. — Не си спомням колко беше часът, но слънцето вече грееше и малките птички весело пееха в парка. Разходката и чистият въздух ни подействуваха добре и се прибрахме у дома. — Млъкна, погледна малко колебливо приятеля си и продължи: — Честно казано, първо проверихме достатъчно ли сме трезви. Кале качи колата на тротоара, аз се покатерих на покрива й и сграбчих пурата, която висеше като табелка над един магазин за тютюневи изделия. Беше ламаринена и много се ядосах на това мошеничество. После седнах зад волана, Кале се качи на покрива и докосна месинговото легенче, което се люлееше над вратата на бръснарницата. Тъй като никой не падна, решихме, че сме изтрезнели напълно, и доволни се прибрахме. Мегера страшно се ядосва, ако се върнем през нощта прекалено пийнали.

Последва минута тишина. Явно мълчанието на Палму действуваше потискащо на двамата герои.

— Това е всичко — плахо каза художникът. Комисарят стана, направи няколко крачки с ръце на гърба, помисли и горчиво произнесе:

— Ето една от най-нелепите истории, които съм чувал. Но може би точно поради това звучи правдоподобно. Вие, господин Курна, твърдите, че цялата вечер сте били заедно с Ланкела?

— Комисарят вярно е схванал смисъла на разказа ми — с уважение отговори Курна.

— Ще ми разрешите ли да използувам телефона? — спокойно попита Палму. Летецът веднага тръгна да му го покаже и аз останах насаме с художника, който изглеждаше малко уморен и не пожела да разговаряме.

— Стогодишен махмурлук! — промърмори той под нос и с отвращение отпи от уискито. Използувах мълчанието и набързо прегледах стенографските си записки. Ланкела се върна, запали цигара, но явно не му бе вкусна и нервно я загаси в пепелника. Някъде отдалеч, през две стени до нас като неясно мърморене долиташе гласът на комисаря.

След петнадесет минути той влезе в стаята и интуитивно разбрах, че времето на безобидното дърдорене е отминало. Мисля, че и другите двама го усетиха, защото размениха странни, пълни с взаимно разбирателство погледи.

— Полицаят изцяло потвърди невероятната ви история, добри ми господа. Ще си понесете последствията и искрено се надявам, че няма да се отървете само с мъмрене. Но да бъдем делови: господин Ланкела, нощес леля ви е починала от отравяне с газ. Първоначално изглеждаше, че е нещастен случай, ала неоспоримите факти говорят, че се касае за хладнокръвно извършено убийство. Току-що разбрах, че споменатите от вас двеста хиляди марки са изчезнали от чекмеджето на масичката. Играете ли тенис?

Въпросът бе изстрелян така внезапно, че дъхът ми спря. Младежът също трепна, и без да разбира смисъла на запитването, отговори:

— Три пъти седмично.

— А вие, господин Курна?

Художникът мълчаливо направи отрицателен жест с глава. В потъмнелите му очи се четеше неясна болка; престорената му безгрижност бе изчезнала безследно.

— Принуден съм да поискам да ми покажете обувките, с които тренирате! — Палму се обърна добродушно към Ланкела.

Времето на шегите отмина безвъзвратно. Летецът мълчаливо излезе, а ние зачакахме с интерес. Върна се след две минути с празни ръце.

— Трябва да съм ги оставил заедно със сака в съблекалнята. Обикновено кецовете, гащетата и фланелката нося в малка пътна чанта, която очевидно съм забравил.

— Тъй. Номерът на шкафчето? — Въпросите на комисаря чаткаха като куршуми.

— Не го помня, но там ме знаят и като кажете, името ми…

Палму отиде отново при телефона. След малко дойде, застана пред летеца и го загледа право в очите.

— Още една подробност: къде наранихте дланта си снощи?

Реакцията на Ланкела бе странна — отстъпи крачка назад и се опита да скрие ръката си в джоба на халата. После се отпусна във фотьойла, вдигна чашата с уиски към треперещите си устни и спря блуждаещия си поглед в комисаря.

— Това никога няма да узнаете… — отсече той с горчиво презрение.

[1] Рунеберг — финландски национален поет (1804–1877). — Б.пр. ↑

[2] Густав Адолф — шведски крал (1594–1632). — Б.пр. ↑

VII

И тъй, касае се за убийство. Комисарят ме мъмри за проявените глупости, разточителност и пропуски. Сънената медицинска сестра и малката богиня на гнева. „Защо ме гледате така?“

След минута напрегнато мълчание Палму вдигна рамене и каза заплашително:

— Добре! Поведението ви ме улеснява. Поисках разрешение за обиск и след малко колегите ще пристигнат. Дотогава никой няма право да напуска апартамента. Ще ви помоля да ми дадете списъка на хората, които могат да потвърдят, че в споменатото от вас време наистина сте били в хотел „Хелзинки“!

Спря за секунда, сякаш някаква нова мисъл изведнъж прониза съзнанието му, и бавно продължи:

— Вероятно и за вас ще бъде интересно да научите, че снощи госпожица Скроф се е връщала у дома.

Курна скочи с разширени от ужас очи. Гласът му затрепери:

— В такъв случай… — млъкна, а сетне напразно се опита да си възвърне предишния тон: — Комисарю, вие сте истински злодей! Значи момичето също?…

Още не беше свършил, когато Палму поклати глава, усмихна се и рече малко по-меко.

— Не, не е нощувала там и леглото й беше недокоснато. Никой не знае къде е в момента и затова ще ви помоля, господине, да ми дадете сегашния й адрес.

Художникът се поколеба, после несигурно отвърна:

— Вчера, когато беше тук, тя действително го остави — нали обещах да й намеря работа. Заклех се да не го съобщавам на никого, най-вече на мащехата й, ако я потърси. Но… — вдигна рамене — вече няма никакво значение, тъй или иначе, ще я намерите. Пък и не вярвам, че ще изпълни решението си да не се връща у дома. Спомена, че в началото ще отиде да живее в една своя бивша съученичка, медицинска сестра. Доколкото си спомням, казва се Пихлая, улица „Вуори“. — Той извади от джоба си красиво бележниче, откъсна лист, подаде го на комисаря и се опита пак да се пошегува:

— Адресът е тук. Вземете белезници, щом тръгнете за там, комисарю! Тя е истинска малка богиня на гнева и ненавижда мъжете.

Звънецът леко иззвъня, с което извести, че следствено-оперативната група е пристигнала. Ланкела машинално отиде в антрето и натисна намиращото се до слушалката на домофона копче, което отвори външната врата.

— Комисарю — произнесе той безпомощно — комисарю, можете ли…

— Какво? — бързо реагира Палму.

Внезапно летецът тръсна глава, поизправи се, инатът му надделя и като наведе поглед, мрачно каза:

— Нищо. Няма нищо.

В тази поза приличаше на сърдито момченце; шефът отпусна ръка на рамото му и дружески го посъветва:

— Когато нашите хора си отидат, срещнете се с адвоката Лане. Сигурно ще желае да разисква с вас по някои текущи въпроси.

— Пак тези пари! — подигравателно изрече племенникът. — Мръсно, презряно злато! Още снощи Курт ми разказа за завещанието й — не се изненадах.

Асансьорът спря на долния етаж, а после по стълбите отекнаха тичащи стъпки. Палму отвори вратата.

— Добре дошли, момчета! Постарайте се да свършите бързичко и не оставяйте след себе си безпорядък — посрещна ги той приятелски, като същевременно нахлупи шапката си и ме помъкна със себе си. Бързо слязохме един етаж по-долу и взехме асансьора.

Без излишни пререкания седнахме, в едно такси и потеглихме към посочения от Курна адрес. Почувствувах странно свиване под лъжичката — същото вероятно изпитва втурналият се след дивеча ловец. Ноздрите на комисаря потръпваха от вълнение.

— Значи са намерили следи? — полюбопитствувах аз.

— На балкона някой се е опитал да ги заличи с меко парче плат. Но и там, както и на покрива, са открили две-три отлично запазени стъпки от обувки с гумени подметки, по всяка вероятност кецове. И което с още по-добро — върху стрехата и решетката на прозорчето имало капка кръв. Кучето бе старо, но с още остри зъби. Впрочем с него нещата са ясни — вратът му е прекършен.

— А пръстови отпечатъци? — попитах с надежда.

— Не. Убиецът е бил предпазлив и нито за минута не е свалил ръкавиците си, независимо че животното го е ухапало. Някои от кървавите петънца е успял да изтрие, а и раната вероятно е кървяла слабо, тъй че само на покрива е останало нещо. Твърде е възможно нараняването да не е било на ръката…

Изглеждаше малко вероятно да е така — и двамата се сетихме за превързаната десница на младия Ланкела. Палму продължи, сякаш искаше да избистри собствените си мисли:

— Песът явно е усетил приближаването му и го е изненадал пред вратата на терасата — последвала е кратка схватка, след което убиецът спокойно е запалил лампата и е поставил трупа върху постелката във възможно най-естествената поза. Измъкнал е ключовете изпод възглавницата на госпожа Скроф, отворил е чекмеджето на бюрото, пъхнал е двестате хиляди марки в джоба си, върнал е обратно ключовете, където ги намерихме, и отишъл в кухнята. Запалил е газовия котлон, излял е остатъка от кашата върху горелката, с което е загасил пламъка, оставил е крана за газта отворен, изключил е осветлението и е заключил вратата на верандата. Преди това грижливо е изтрил прахта в пространството между двете балконски врати, защото там сигурно е имало следи. После запушил дупката на ключа с памук, избърсал е стъпките си, покатерил се е на покрива, откъдето се е спуснал на двора. Приблизително така трябва да са се развили събитията.

— И все пак не може да няма пръстови отпечатъци!

— Има — каза горчиво комисарят. — Естествено, че са намерили, но са много. Твои, мои, да не говорим за Ара, портиершата, госпожица Халама, младия Ланкела и дъщерята, адвоката Лане, художника, проповедника Мустапя и изобщо хората, за които забравяш, че са оставили стотици следи на всички възможни места още преди фаталната нощ. С тях нищо не можем да докажем.

Замислих се, после, дръзко предположих:

— Едно е сигурно — снощи госпожа Скроф е погълнала някакъв опиат. В противен случай убиецът не би посмял да действува толкова смело. Всеки, който вчера е виждал покойната, не е могъл да не забележи, че е нервна, и да предположи, че вечерта ще вземе сънотворно. На престъпника му е трябвало само под някакъв предлог да посети жилището й и да издебне момента за малко да остане сам, за да подмени най-горната таблетка във флакончето от „Пантофон“ с друга. Сигурно тогава е грабнал ключа от балконската врата, ако не го е направил преди това. Липсата му едва ли е направило впечатление, защото вътрешната врата закрива мястото му.

Комисарят се усмихна и попита с бащинска ирония:

— Колко време ти трябваше, за да проумееш тези прости неща?

— Само казах, каквото мисля — важно му отговорих аз. — И така, всеки, който вчера е бил в апартамента, автоматически се превръща в заподозрян.

Внезапно трепнах.

— И естествено, всеки, който е знаел, че през нощта госпожица Скроф няма да бъде там. Ако…

— Ако отсъствието на малката не е било страшен удар за убиеца. — Хитра усмивка заигра на лицето му.

— Кой може да е заинтересован от смъртта на момичето? Разбира се, младият Ланкела. В завещанието е казано, че ако някой от двамата наследници почине преди…

— Моля те, не се прави на идиот! — прекъсна ме грубо Палму. — Един господ знае какво ще стане, ако тръгнем по лъжлива следа. Фактите трябва непрекъснато да са в главата ти. Те и само те. Убийството е станало възможно единствено, при условие че престъпникът е знаел за бягството на малката. Иначе щеше да се събуди. Или в краен случай кучето щеше да я предупреди. А хитър убиец като този никога няма да се остави на случайността.

Долната ми устна увисна, но скоро си възвърнах самообладанието и сърдито рекох:

— Ами като ме прекъсваш по средата… Аз тъкмо се канех да кажа: „Ако убиецът… не е самата госпожица Скроф!“

Мисълта ме прониза като светкавица, но се хванах за нея с надеждата да се измъкна от неудобното положение. Комисарят обаче не се засмя, а с угрижен вид заяви:

— Още нямаме право да споменаваме каквото и да било име. Първо фактите — всички факти, които сме в състояние да съберем. Чак тогава изводите. Доколкото виждам, за нас механизма на престъплението е горе-долу ясен. Остава аутопсията утре да потвърди, че госпожа Скроф, без сама да знае, снощи е приела таблетка опиат. До залавянето на злодея обаче остава още много време, повече, отколкото предполагаш…

Той въздъхна, облегна се назад и бръкна в джоба на панталоните за портмонето си, тъй като пристигнахме. Успях да платя на шофьора преди Палму да е извадил парите си и за награда получих две изръмжавания, които можеха да минат както за благодарност, така и за упрек. Сякаш за компенсация ми съобщи:

— В газоснабдяването точно сега пресмятат изразходваното количество газ в нощта на престъплението, или по-точно, по времето, когато убиецът е отворил крана. Щом се срещнем с госпожица Скроф, ще стесним доста рамките му. Тя се грижи за домакинството и знае приблизително колко са консумирали след последното плащане, ако, естествено, не е било много отдавна.

Но с нея не можахме да се видим. След две позвънявания вратата на апартамента ни отвори една сънена, побесняла млада дама. Стана ясно, че цялата минала седмица е била нощна смяна в болницата и едва вчера й дали два дни, за да си отспи. Като чу за какво става дума, медицинската сестра потвърди, че снощи госпожица Скроф действително дошла при нея и й съобщила, че е избягала от дома си. Госпожица Пихлая била страшно уморена, легнала да си почива и дала ключа на приятелката си, която била много неспокойна и съкрушена и към двадесет и един и тридесет излязла да се разходи. Върнала се чак към един след полунощ, двете си сварили чай и побъбрили час-два за бъдещето на гостенката. Сутринта тя явно се била вразумила, както иронично се изрази събеседничката ни, защото петнадесет минути след като станали, тръгнала обратно за вкъщи. В момента, в който домакинята отново се била завила презглава и вече задрямвала, сме пристигнали ние.

Без стеснение се прозя и с любопитство ни огледа. Беше млада, отракана, умна и добре сложена, а косите… но както и да е. Усмихна ми се, за което, след като излязохме, ми четоха конско.

— Полицай, който използува представилата му се възможност и започва ненавременен флирт с млада дама, която е срещнал по време на следствие, водено за убийство… — започна речта си той, но аз го прекъснах и невинно запитах, като го гледах право в очите:

— Нима в задълженията на детектива не влиза дружелюбното отношение към най-различни хора? Нали трябва да се старае да създава атмосфера на доверие и искреност между себе си и всякакви там шофьори, хотелски портиери, пощальони, ловци — с всички, от които би могъл да има полза в хода на разследването — цитирах по памет устава на криминалната полиция. — За медицински сестри нищо не се споменава — добавих срамежливо, — но любезното отношение към тях едва ли ще навреди на службата.

— Когато бях млад… — комисарят млъкна, тъй като услужливо го поведох към едно такси. — Момче, момче! — задоволи се да каже укорително и поклати глава.

Пред входа на номер осем на улица „Рантакату“ ни чакаше миловиден петнадесетгодишен хлапак. Любопитните се бяха разотишли и само някой случаен минувач хвърляше заинтересован поглед към къщата. Слязохме от колата и момчето се втурна насреща ни.

— Кирсти току-що се върна и сега е у нас! — съобщи то въодушевено и в отговор на учудения поглед на Палму бойко добави: — Казвам се Пенти Лане. Видях ви тази сутрин, но после татенцето ме изпрати на даскал. Сега съм в обедна почивка.

— И госпожица Скроф е у вас? — приятелски му се усмихна комисарят. — Аха, значи ти си дал противогаза на сержант Ара! Браво!

— Хе, аз пък знам откъде е минал убиецът! — ненадейно изтърси детето.

— Кой е говорил за убийство? — ядоса се Палму.

— Ако не беше така, ченгетата изобщо нямаше да се катерят по стълбата, да пълзят по покрива до балкона и да разпитват инкасаторите по газта! — високомерно отговори ученикът. — Не съм чак толкова загубен!

— Добре! — реши комисарят. — Госпожица Скроф току-що се е прибрала и има нужда от малко време, за да се успокои. Ела да ни покажеш какво имаш предвид!

Тримата отидохме в двора. Хлапакът гореше от ентусиазъм.

— Много просто! Външната дворна врата и тази на стълбището се заключват към десет часа, но тук можеш да дойдеш, когато поискаш и откъдето поискаш. Елате!

В дъното на малката градинка бе оставена кофа за боклук. Пенти стъпи на капака й и оттам леко се прехвърли на тухлената ограда.

— Вие сте малко дебеличък — каза той загрижено — но елате след мен — не е толкова трудно.

Палму мълчаливо преглътна обидата. Качихме се горе — от другата страна имаше същата такава кофа за отпадъци и по нея слязохме долу. Хлапето ни отведе до задната стена, на която бе облегната метална решетка, служеща за скеле на дива лоза. Тя образуваше стълба, по която човек лесно можеше да се покатери на високия два-три метра зид. Когато се качи там, водачът ни спусна крака от другата страна и изчезна.

— Елате! — чухме го да ни вика.

Шефът измърмори нещо за ревматизма си, но с охкане запълзя и се прехвърли оттатък. Изпълнен с уважение, аз го последвах и забелязах, че нивото на съседния двор бе значително по-високо и слизането бе по-лесно.

Озовахме се в съседния участък, който бе отделен от заводския с изгнила дъсчена ограда. Момчето ни поведе право към една сводеста, отворена през деня желязна врата и взе да човърка в бравата й.

— Стар боклук! — заяви то. — Отвън можеш да провреш ръка през решетката, да бутнеш езичето навътре и портата ще се отвори. Знаят го всички деца от махалата.

Опитах и се убедих, че има право. Комисарят излезе на улицата и се огледа.

— Това е „Лайванмиес“ — понякога минавам оттук на връщане от училище за по-пряко и за да не заобикалям по брега — разказваше хлапето. — Дъртите се сърдят и ми се карат, когато ме видят, но мястото е тихо и рядко се случва.

— Има ли и други преки пътища през дворовете? — с уважение попита Палму.

— Да, от улица „Кулмакуя“ — уверено рече ученикът. — Една дворна врата може да се отвори с изкривено парче тел. Но трябва да се пресекат три двора и зид, върху който е опъната бодлива тел. В тъмното е трудно да се мине оттам.

От „Кулмакуя“ излязохме на „Рантакату“. Тя бе успоредна с „Лайванмиес“, но едва ли би ни дошло наум колко близко сме до нея. Показа ни го Пенти Ламе. Това даде богата храна за размишления на комисаря.

— Значи му е трябвало само един ключ — никакви запасни, без взломове… — мърмореше той, като че на себе си.

Момчето се поколеба малко, после събра смелост и попита:

— Минавало ли ви е през ум, че убиецът е могъл да влезе и през тавана? През капандурата много лесно се излиза на покрива. Тя не се заключва.

Колегата се усмихна:

— Наблюдателен си. Но на тавана не намерихме следи. Единствено портиерът се е качвал сутринта, за да отвори капандурата, тъй като е трябвало да проветри стълбището. Вече ми докладваха по телефона.

Пенти се намръщи и присви устни — очевидно си имаше собствена версия, от която не искаше да се откаже така лесно.

— Тоя пък защо е бързал да си пъха носа там? От отворените прозорци може да стане достатъчно силно течение. Да не би да е отишъл нарочно, за да заличи следите, които е оставил преди това? Като прибавим и омразата му към госпожа Скроф, която му плащаше безбожно малка заплата и се заяждаше с него за щяло и не щяло…

Комисарят изпитателно наблюдаваше детето, което постепенно почервеня като рак, после се засмя, стисна леко вратлето му и го разтърси слабо.

— Първият принцип на криминалиста гласи: „Никога не позволявай личните ти симпатии или антипатии да влияят на изводите“. Тази история е много по-заплетена, отколкото си мислиш, моето момче! Я ми кажи за какво имаш зъб на портиера?

— Не ми дава да карам колело в двора — засрамен призна Пенти. — Развалял съм пясъчните алеи. Освен това, когато бях малък, непрекъснато ме плашеха с него, а на всичко отгоре винаги врещи и крещи, ако весело се заиграем.

Прекъснахме разговора от педагогически съображения. Дълбоко наскърбено, хлапето се върна в училище, а ние отидохме да беседваме с госпожица Скроф в кабинета на адвоката.

Трябва да призная, че очаквах бъдещата среща с известно напрежение. Създаденият от въображението ми въз основа на различни източници образ включваше най-разнообразни качества — от целомъдрено до глупост и анемично лелино момиченце до споменатата от Курна богиня на гнева. Но както често става, действителността не се покри с представата.

Срещу нас, на бюрото на адвоката се подпираше стройно, русокосо момиче. Лицето й бе бледо от безсънната нощ, очите разплакани, но гордо вдигнатата й глава говореше, че вътрешно не е нито сломена, нито съкрушена. Беше облечена в сиви дрехи и бялата й шия се открояваше. Само гладко сресаната й коса и ръцете без маникюр намекваха за суровата спартанска атмосфера в жилището на госпожа Скроф. Бузите й бяха леко поруменели, а тъмните й очи гледаха пренебрежително комисаря. Имаше много красиви устни и зъби. Разгорещените й думи ме изненадаха напълно.

— Виновна съм. Много добре зная, че съм виновна — не трябваше да я оставям сама. И въпреки това не ми е жал за нея!

Ужасен, съдията направи опит да я възпре, но момичето нетърпеливо го отстрани, пристъпи към шефа и твърдо каза:

— Арестувайте ме. Вината е моя, но не се разкайвам! Не, не, не! — тропаше с крак по пода тя.

— Но, скъпа Кирсти, стига! — опита се да я успокои Лане.

Комисарят спокойно, без дума да отрони, я наблюдаваше, като преценяваше дали възбудата й е искрена, или не.

— Няма смисъл! — упорствуваше тя. — Четиринадесет години съм се въздържала, а през цялото време я ненавиждах. Жестокостта и алчността й станаха причина баща ми да се самоубие, лиши детството ми от радост, непрекъснато ме тормозеше с ужасното си лицемерие. Никога не съм имала играчки и дрехи като другите момичета. В училище всички ми се надсмиваха и все пак там беше моето убежище. Четиринадесет години бях принудена да се преструвам и сега, когато умря, аз ликувам. Ликувам! Ликувам! Ликувам!

Комисарят протегна ръка към домакина, който с разширени от ужас очи се опита да се приближи до развълнуваното момиче. Объркана от невъзмутимостта на шефа, тя започна с по-спокоен тон и в очите й се появи искра на любопитство.

— Тя е виновна, че съм грозна, виновна е, че никой не желае дори да ме погледне. И отгоре на всичко искаше да ме чифтоса като някаква кучка с отвратителния си племенник, когото никога не съм понасяла!

— Какви думи, Кирсти! — не можа да сдържи вика си адвокатът.

Момичето прехапа устни.

— Всички мъже са зверове! — изрече тя с известно неудобство, изведнъж ни обърна гръб и заплака.

Весела усмивка играеше по лицето на Палму, докато внимателно измъкваше от джоба си голяма, червена носна кърпа на квадрати. Отиде до госпожицата, бащински отпусна ръка върху тясното и рамо, като успокоително забърбори:

— Хайде сега, хайде сега… Най-лошото вече отмина, зъбът е изваден с корена и ай, ай — колко добре ще се чувствуваме само след минута. Вижте, старият, зъл полицай ви поднася собствената си носна кърпичка, която е съвсем чиста. Изтрийте теменужените си очи и предполагам, че после госпожа Лане ще ви заеме с удоволствие малко пудра.

Изящните й, тесни рамене потръпваха, но тя тропна с крак по пода:

— Не съм дете! — процеди момичето все още с гръб, но прие кърпичката, която комисарят внимателно пъхна в ръката й. Той тържествуващо ме погледна и подвеждащо продължи:

— Изобщо не сте грозна! Погледнете моя колега, този млад Голиат — зяпнал ви е с опулени очи. Старото ми сърце се свива, като виждам как искри теменуженият ви поглед, а бузите ви пламтят, сякаш са нежни рози! Сигурно знаете, че сте притежателна на милиони, и то благодарение на старата, глупава мащеха…

Момичето престана да хълца и все още с гръб към нас прошепна, като бавно триеше сълзите си:

— Не ме интересуват парите й! Не ме интересуват! — бегло ме погледна, обърна се отново и безпомощно отрони: — Сигурно изглеждам ужасно…

Комисарят разпери ръце и се поклони като фокусник след блестящ номер. Физиономията му показваше, че битката е спечелена. Когато адвокатът отведе момичето в другата стая, за да се пооправи, Палму фамилиарно каза:

— Щом една жена забележи, че видът й е ужасен, нещата се оправят. А госпожица Скроф е очарователна.

— След някоя и друга година ще стане още по-привлекателна — добавих аз. — Подходяща прическа, красив тоалет и няма да я познаеш, когато следващата година свали палтото си по време на дежурството ти на президентския прием.

Гъста червенина заля лицето му. За споменатия, коктейл често командироваха двама от нашите. В отдела имаха навика да се шегуват с него: веднъж бе помолил да го изпратят, някои от гостите ги помислили за слуги и им предложили бакшиш.

— Полезно е да познаваш по физиономия светските лъвове — защити се комисарят. — Жестоко е да се подиграваш с един стар човек само защото и той един път в живота си е пожелал да види как хората носят ордените си.

Госпожица Скроф се върна. За нейна чест трябва да спомена, че не бе взела от пудрата на госпожа Лане. Хвърли ми плах поглед и седна стеснително, като добре възпитано момиче.

— Не искам да ви измъчвам с излишни въпроси — започна сериозно Палму — но все още не е ясна причината за смъртта на мащехата ви. Знаем само приблизително как са се развили събитията вчера. И тъй, напуснахте дома около седемнадесет часа, по средата на яденето?

— Беше ми дошло до гуша! — отговори момичето и в погледа й отново блесна искрата на упорството. Шефът бе напълно прав, че очите й са теменужени. Като добавим и светлата й коса, тя наистина изглеждаше доста привлекателна.

— Отидохте в квартирата на господин Ланкела и поговорихте с художника Курна — подсказа й Палму. — Вижте, ще бъде по-добре, ако със свои думи ни разкажете какво правихте.

— Пристигнах там, за да заявя на Карле, че никога и за нищо на света няма да се омъжа за него — продължи момичето, и се изчерви леко. — Той не беше вкъщи и помолих Курт, художника Курна, да му предаде. Курт е малко странен, но е цяло удоволствие да разговаряш с него. Обеща да ми помогне. Бях толкова ядосана, че май му разказах повече, отколкото трябва. Ама той и без друго ги знае тези неща. Нали е най-добрият приятел на Карле, който веднъж му спасил живота по време на една експедиция с платноходка. Оттогава живеят заедно и са направо неразделни. Макар че Карле прави всичко възможно да го развали. Той по природа си е лош — пие, играе комар и пилее пари по леки жени. И аз разбирам нещо от тия работи, нищо че съм расла в саксия…

— Е, е! — не се съгласи комисарят. — То и господин Курна не прилича много на ангел…

— С каквито се събереш, такъв ставаш. И тъй, после отидох при госпожица Пихлая, която ми е съученичка, но тя беше ужасно уморена, сънлива и… и… постепенно се успокоих. След първоначалното ми кипване разбрах, че леля, имам предвид госпожа Скроф, не е в състояние да ме принуди да се омъжа — аз съм пълнолетна. Естествено, че можеше да направи живота ми непоносим, но, ох, аз така свикнах вече… И затова към двадесет и един и тридесет реших да се върна и сериозно да си поговоря с нея.

Момичето се задъха и млъкна, погледът й блуждаеше — явно настъпваше най-трудният момент в разказа й.

— Приятелката ми даде своя ключ, за да има къде да отида, ако леля се държи лошо… — Тя замълча и малко несвързано добави: — Наричах госпожа Скроф леля. Никога не съм могла да мисля за нея като за майка, а обръщението мащеха ми звучи толкова грозно… Собствената си майка изобщо не помня — починала е, когато съм била съвсем малка.

Тръсна глава и запремигва често-често. После пламенно каза:

— Ох, и аз съм една глупава ревла! Но не можах да се наспя както трябва и… и така се върнах у дома…

— В колко часа? — попита бързо Палму.

— Нямам часовник, защото леля го смяташе за непотребна вещ. Будилникът в кухнята ми беше достатъчен. Изглежда, беше към двадесет и два, защото портиерът тъкмо заключваше външната врата. Качих се бавно горе и… и… вътрешно още кипях. Пъхнах съвсем тихо ключа и реших незабавно да се промъкна до моята стая. Искам да кажа, че тя дори и да ме усетеше, щеше да се направи, че не чува. Понякога, след като сме се карали, постъпвахме по този начин и сутрин се преструвахме, че нищо не се е случило. Но тогава забелязах, че бе пуснала и секрета, от който нямам ключ. Изстинах. Значи не ме е чакала, не й е било жал за мене, беше ме оставила да се шляя цяла нощ по улиците — много добре знаеше, че нямам никакви пари. Стиснах зъби и не позвъних — щеше да бъде прекалено унизително.

— Вие твърдите, че снощи въобще не сте се срещали с госпожа Скроф? — уточни Палму и гласът му прозвуча студено и напрегнато.

Сърцето ми се сви и стана тежко като камък, защото добре помнех, че портиерът, след като заключил, дълго време бе стоял на улицата, но момичето не бе излязло обратно.

Тя ни погледна и очите й се разшириха от внезапно обзелия я страх. Вдигна ръка към устните си и попита:

— Защо… защо ме гледате така?

VIII

Алибито на най-самотното и нещастно момиче на света. Част от един разговор за вътрешния живот в енорията „Витлеем“. Комисарят не разбира игривостта на Барон и отрича, че е женомразец. Пощальонът се връща на местопрестъплението.

Шефът изтри челото си с ръка. Беше объркан.

— Няма нищо. Продължавайте, ако обичате! — каза той мрачно.

Госпожица Скроф се колебаеше и погледът й търсеше съчувствие в нашите очи. Опитах се да бъда колкото се може по-безразличен. Тя вдигна рамене и заговори с твърд глас:

— Добре! Стоях около минута пред вратата, докато осветлението по стълбището загасна. Не го запалих. Бях много самотна и… впрочем, какво ли бихте могли да разберете? После тихичко се изкачих по-нагоре и седнах пред вратата на тавана. Някога, като дете, когато бивах много огорчена, се скривах там. Дълго седях и размишлявах за най-различни неща — може и да съм поплакала малко. След това излязох, но наистина не мога да кажа в колко часа, независимо че е толкова важно.

Тя ни гледаше смело. Разменихме смаяни погледи и комисарят й кимна да продължи.

— Крачех бавно по брега в парка „Кайво“ — разказваше с леден тон момичето. — Бях съвсем сама и никого не го беше грижа за Кирсти Скроф. Разхождах се дълго и си мислех, че на света няма по-самотен и нещастен човек от мене. Беше може би по детски глупаво, но действително си избрах място, откъдето… откъдето щях да се хвърля във водата.

— Горкото дете! — промълви тихо Палму. — Извинявайте, че ви измъчвам, но без това не може. Ако не сте в състояние да продължите, ще прекъснем и ще разговаряме друг път.

Но момичето беше с характер — вдигна бледото си лице към нас и ние видяхме застиналите в очите и сълзи, които ги правеха още по-блестящи.

— Мина ми. Гордостта ми се пробуди — проява на малодушие е да се дави човек, когато му предстои цял един живот. Реших, че съм много лоша и че сигурно ще попадна в ада, и се върнах при госпожица Пихлая. Двете си припомнихме всички училищни истории и много се смяхме. — Момичето млъкна и храбро погледна комисаря: — Вие, естествено, не можете да разберете, но ние, жените, сме такива…

Не се сдържах, усмихнах се и след малко всички присъствуващи се захилиха така, че стаята сякаш стана по-светла. Тя беше чудесна, докато се смееше през сълзи. Поиска ми се да я прегърна и помилвам по косите. Изведнъж ме обзе желание да изпея или изсвиря нещо.

— После беше почти хубаво. Наистина, спах лошо и сънувах ужасни кошмари, но мислех, че се дължи на чуждото легло. На сутринта сварих кафе за себе си и приятелката ми и почистих стаята й — тя е ужасно мързелива през почивните си дни. Сетне се отправих към къщи, но леля… бе вече мъртва.

В стаята отново стана мрачно. Палму прехапа устни.

— Защо се върнахте при мащехата си? — попита той след миг.

Девойката го погледна открито с ясните си очи и каза много мило:

— Аз… аз… аз, май все пак… я обичах!

Да, такива са жените — излишно е да искаш да са логични. Но беше красиво и според мен комисарят постъпи съвсем невъзпитано, когато след кратка пауза официално попита:

— Предполагам, че снощи, докато слизахте по стълбите, не срещнахте никого? А по време на разходката?

— Да съм срещнала? — недоверчиво повтори тя и започна да се пали, но после се досети: — Не, разбира се, че не! Поне никой, който би могъл да свидетелствува. В парка отдалеч зърнах един полицай, но се скрих в сянката на скалите, тъй, че едва ли ме е видял. Разберете — исках да бъда сама! — упорито втренчи очи в колегата и бавно пребледня като платно. Престана да мисли само за себе си, най-сетне разбра всичко и почти изкрещя:

— Но защо е необходимо? Леля… нали почина в резултат на нещастен случай… никой не я е…

Думите заседнаха в гърлото й. Ситуацията бе извънредно мъчителна и избягвайки погледите на останалите, аз се зазяпах през прозореца. Адвокатът Ламе до този момент бе седял тихо и внимателно бе слушал. Палму му позволи да остане в стаята, очевидно, защото щеше да се грижи за работите на момичето. Но сега стана, изкашля се смутено и заяви:

— Комисарю, на мнение съм, че е време да престанете с вашата тайнственост. Касае се за честта и достойнството на покойната. Някои странни съвпадения тази сутрин успяха да всеят съмнение и у мен, но вече обмислих всичко. Не може въз основа само на незначителни подозрения, хм… да пласирате версията за убийство. Това е нещастен случай!

Шефът седеше с наведена глава. Сетне около устните му се образува сурова бръчка и когато вдигна лице, очите му бяха стоманеносиви. Само като го видех такъв, можех да повярвам, че пред мене е детектив, и то от най-добрите.

— До известна степен адвокатът е прав — откровено призна той на момичето, без дори да се обърне към Лане — мой дълг беше да не спестяваме нищо и да ви разкрия покъртителната истина. Леля ви не умря в резултат на нещастен случай, въпреки че е направено всичко, за да изглежда така. Убили са я хитро и хладнокръвно — намерихме достатъчно доказателства, които нямам право да разкривам преждевременно. Вие, както и всеки друг, сте длъжни да направите възможното според силите си, за да се изясни случаят и да се накаже престъпникът. Не бих желал да ви измъчвам повече, но съм принуден да ви помоля да дойдете с мен на горния етаж. Има подробности, за които само вие можете да ни помогнете.

Той нарочно говори дълго и с монотонен глас, за да даде време на момичето да свикне с мисълта за убийството. Отначало то простена и понечи да го прекъсне, но успя да се въздържи и след като свърши, го загледа съвсем спокойно в лицето. Стори ми се, че за няколко минути се превърна в зряла жена. По детски бунтовното й настроение се изпари и тя наблюдаваше Палму със сухи, сериозни очи.

— Чак ми е невъзможно да повярвам. Кой би могъл…?

Почти физически усетих, как мисълта й безнадеждно се залута и я загложди съмнението. Устата й се отвори и, аха да изрече име, подозрение и обвинение, но само притисна силно ръка към гърдите си и нищо не каза.

— Да вървим! — подкани я кратко комисарят и я погледна: — Ако можете!

Момичето се поизправи — личеше, че е с характер. Лане ни последва в коридора с явното намерение да дойде с нас, но Палму го изпревари и бавно започна да затваря вратата под носа му.

— Като адвокат на госпожицата, аз имам право! — отскочи назад той.

— Разбира се… разбира се — отговори му меко шефът — но прекалено много ви безпокоихме вече. Идете да си полегнете — щадете сърцето си! — и хлопна вратата пред онемелия адвокат.

Докато се изкачвахме, шефът доброжелателно бърбореше за най-незначителни неща — приличаше на лекар, който успокоява пациента си и отвлича вниманието му точно преди решителната болка. Момичето бе принудено да отговаря от време на време и даже да се усмихва леко.

Колегите действително бяха успели да се оправят бързо — външната врата бе поправена, така че следите от разбиването не личаха кой знае колко. Явно, че бравата не беше повредена, защото бе заключена. Позвънихме и верният Ара веднага отвори, като каза умолително:

— Комисарю, трябваше да съм на поста си, може би ще се обадите да изпратят някой друг? Аз нали намерих…

— Не! — безмилостно отсече Палму. — Няма да стане! Дългът… — продължи той, но тъжната физиономия на сержанта смекчи сърцето му. — Можете да се поразходите отвън, пред къщата — предложи накрая комисарят. — Територията е в района ви и ако измислите нещо по-добро… — Кимна му ободрително и младежът тръгна с просветляло лице. Влязохме вътре, където всичко бе спокойно и тихо, като че нищо не се бе случило. Трупът беше изнесен, нощното шкафче бе празно, а леглото оправено. Коки се надигна вяло иззад масата, като постави пръст между страниците на книгата, която прелистваше.

— Чуйте това, комисарю! — започна той, но видя госпожицата, спря се и тромаво се поклони.

— Детективът Коки — представи го Палму и момичето кимна срамежливо. — Най-големият талант от следствено-опер… такова… от целия криминален отдел, нищо, че като го гледа човек, трудно би предположил, нали?

Полицаят почервеня и усмивката на момичето озари стаята.

— Ъ-ъ, исках само да ви прочета нещо от тези излияния — продължи талантът, за да се измъкне от неудобното положение. — Слушайте:

Не облаги, а милости и необяснима любов изпитва прероденият. Човек не може да заслужи опрощение с добри дела — лъжовната църква е като изсъхнала смоковница в градината господня, защото искрено ви казвам: прероденият е просмукан с мед и манна и нищите благославят името му и черквата му благодари, тъй като по плодовете се познава дървото. Доброто дърво носи добри плодове, но изсъхналото отсичат и хвърлят в огъня на ада. Затова ти казвам, преродени, да оставиш парите, книжата и имуществото си, които са само кал и прах, и откупи с тях ябълката на живота от градината господня. Защото по-лесно камила ще мине през иглено ухо, отколкото богатият ще влезе в царството небесно!

Той замълча и се огледа, като че чакаше овации. Настъпи странна тишина. Комисарят взе книгата от ръцете му и хвърли поглед на първия лист.

— „Написал Пер Гамалиел Мустапя, ръководител на Витлеемската енория, най-малкият от малките му чада“ — прочете той със забележително спокоен тон. — И доколкото разбирам, основната мисъл е следната: ако притежаваш нещо, то бързо го донеси на дискоса на енорията „Витлеем“, и по-точно на Пер Гамалиел Мустапя.

— Отвратителен човек! — прошепна госпожица Скроф с дълбока погнуса. — Леля никога не повярва… — тя се спря по средата на изречението.

Върху бюрото се виждаше цяла купчина сборници с проповеди, на които бе изписано името П. Г. Мустапя.

— Известно ли ви е какво принуди госпожа Скроф да промени направеното в полза на енорията завещание? — сякаш между другото попита Палму.

Тя поклати глава и каза:

Не, дори не знаех, че е имала намерение да съставя ново завещание. Току-що адвокатът Лане ми спомена за това. Не разбирам добре — леля никога не е споделяла с мен такива неща. Но много се грижеше за душата ми — трябваше да ходя на църква дори когато не бях в състояние… — Тя бавно почервеня, извърна поглед и прошепна: — Разказвам ви с неудоволствие. Беше… беше… толкова омерзително!

— Да-а — въздъхна комисарят. — Но вие сте съвременно момиче. Стиснете зъби и говорете! Разберете, бих желал да чуя нещо повече за тази тъмна личност…

Някаква мисъл прониза съзнанието й и тя внезапно вдигна глава:

— Мислите ли, че той?… — прехапа устна и млъкна, но пролича, че се е освободила от бремето на мрачното подозрение.

— Проповедникът снощи посетил госпожа Скроф и тя го изхвърлила — посвети я съвсем безпристрастно комисарят. — Именно вчера покойната е променила съставеното в полза на енорията завещание.

— Ще разкажа! — почти извика тя. — Ще разкажа с удоволствие, ако ви помогне! Връзките на мащехата ми с… с… енорията датират едва от две години. Мен също ме влачеше по събрания. Естествено, беше ми скучно — с много по-голяма радост бих отишла на кино, но тя не одобряваше. Налагаше се да гледам филми само… само… тайно. Още в началото изпитах неприязън към кюрето. Беше толкова… толкова угодлив, лигав, когато идваше тук, бе като петел сред кокошки, но леля бе сляпа и му се възхищаваше безгранично. Накрая стана член на тяхното ръководство, започна да пости, да се занимава с окултизъм и да вярва в сънища. Понякога си мислех, че е съвсем… полудяла. В последно време взе да употребява сънотворни…

— Между другото може би знаете кой й е препоръчал „Пантофон“? — попита комисарят, сякаш ставаше дума за най-естественото нещо на света.

Стори ми се, че момичето трепна. Във всеки случай, известно време се поколеба с отговора — достатъчно, за да забележи и Палму. После каза с тих глас:

— Не зная. Преди няколко дни ми даде рецептата и аз купих лекарството от аптеката, докато разхождах Барон. Беше в малко стъклено флаконче.

— Е, подробности — успокояващо изрече шефът. — Извинете, че ви прекъснах, но сигурно имате някаква по-уважителна причина за антипатията си към проповедника?

— Да. Леля искаше да ходя в неговото… конфирмационно училище. — Момичето бавно се изчерви. — Искам да кажа, че посещавах от мъничка подобно училище, но докато госпожа Скроф не се отдели от църквата. Мустапя ръководеше в енорията си някаква школа… за духовно издигане. Пфу! Пфу! Беше отвратително! — Тя почервеня като рак и се разгорещи: — Събираше само момичета и отначало… говореше много красиво, но… после започна да ни задава всякакви неудобни въпроси. Не знаех, че животът е толкова грозен…

С ръце на гърба Коки отиде до прозореца и се загледа навън. Ушите му бяха станали алени. Моето лице също пламтеше и се почувствувах неспокойно, но се налагаше да стенографирам и смело сграбчих писалката.

— Всяка от нас трябваше да се изповядва пред него — продължи тихо девойката, забила поглед в пода… — Леля ме принуждаваше да ходя и… и той поиска да се молим заедно. Когато бяхме на колене, постави ръка на кръста ми и… и започна да ме притиска. Зашлевих го и избягах у дома разплакана. Всъщност нищо не можах да обясня на мащехата си, защото бе страшно ядосана и каза, че съм глупава… и… че имам развинтено въображение. Тя… тя дори се страхуваше, че проповедникът се е обидил и отиде да му се извини вместо мен. След това обаче аз за нищо на света не желаех да ходя там!

— Да-а — успокоително произнесе комисарят. — Не мислете повече за това. Благодаря ви, че разказахте… хм… за неприятностите, които сте имали.

Момичето искаше да продължи — изглежда, че докато говореше, нещата все повече и повече й се изясняваха. Каза с възторжен глас:

— Чуйте! Считам, че решението на леля ми има връзка със случката, защото още същата вечер бе доста странна, гледаше ме особено и… и още веднъж ме разпита. Мислех, че вече я е забравила. Ей сега си спомних. Вероятно някое друго момиче е вдигнало шум… Не разбирам как може родителите им да ги изпращат в подобно училище — във Витлеемската енория членуват много уважавани семейства.

— За съжаление точно тази е причината на подобни случаи да не се дава гласност — осъдително отбеляза Палму. — Всичко се потулва и след известно време историята се повтаря. Но стига сме говорили за Мустапя… Я слушай, Коки, какво рече инкасаторът по газта?

Коки се обърна изведнъж и трепна, като че досега беше потънал в дълбоки размишления и без нищо да чува, бе зяпал навън. Един полицай също може да бъде деликатен.

— А… а, инкасаторът ли? — повтори той съобразително. — С него извадихте голям късмет, комисарю! Броячът е проверяван само преди няколко дни, по телефона ги осведомих за положението на стрелката и модела на котлона, те там пресмятаха известно време и съобщиха, че кранът е бил отворен между двадесет и три и един часа снощи. Приятелчето, с което разговарях, бе много въодушевено, прегледа предишните сметки, сравни с обикновеното количество, което изразходват, и така нататък. Нормалният им разход е много постоянна цифра, тъй че за грешка и дума не може да става. Изчисли, че е станало между двадесет и три и един, а по-конкретно малко след двадесет и четири. Беше готов да се хване на бас, че е бил отворен точно в двадесет и четири и двайсет минути.

— Следователно доктор Маркола греши — отсъди Палму сякаш на себе си. — Той прецени, че смъртта е настъпила между двадесет и три и един, а според инкасатора излиза някъде в сутрешните часове, когато газта вече е успяла да проникне навсякъде. Добре свършено, Коки!

— Престани! — намесих се аз и кимнах с глава към госпожица Скроф, която бе пребледняла и дишаше тежко. Мисълта за задушаването с газта я ужасяваше и аз я разбирах добре.

— Извинете, забравих, че и вие сте тук! Аз съм само един стар и глупав полицай. Не обръщайте внимание на тези неща. А сега си помислете добре — кога за последен път излизахте на балкона?

Тя го изгледа учудено и повтори:

— На балкона ли? Но през зимата никога не го използуваме! През лятото там имаше няколко саксии, ала още през есента ги внесохме вътре. Доколкото знам, след това никой не е отварял вратата.

— В такъв случай ключът трябва да е на мястото си?

— Ами да, разбира се! — Госпожицата не схващаше много добре за какво става дума. — Външната врата я заключих аз, а вътрешната, както виждате, е добре уплътнена с гумени ленти. Няма нужда да се лепят.

— А леля ви не чувствуваше ли да духа оттам? — с престорено учудване попита Палму. — Аз поне останах с такова впечатление.

— Не, съвсем не! — увери го госпожица Скроф.

— Но ключа го няма и дупката е запушена с памук — рязко каза шефът. — Наистина ли не помните?

Момичето се замисли, но после напълно уверено заяви:

— Сигурна съм, че аз не съм го вземала. Може би леля сама го е извадила и го е пъхнала някъде по чекмеджетата. Тя беше много чувствителна към течения.

Комисарят хвърли въпросителен поглед към Коки, който отрицателно поклати глава и допълни:

— Никакъв ключ, който да става за тази брава, не намерихме в жилището. Освен това памукът е натъпкан отвън с кибритена клечка или нещо подобно. Естествено, не можем да го докажем, но поне така изглежда. Прагът между двете врати беше грижливо почистен — нощес някой е влизал оттам.

— През балкона — промълви момичето и после разбра всичко. — Искате да кажете, че… че… убие… че тази нощ някой е влизал…

Палму мълчеше, пък и тя не настояваше за отговор. След малко той запита:

— Госпожице Скроф, кучето Барон беше ли зло?

— Не беше. Хората погрешно разбираха нрава му. В действителност бе много послушно и ужасно благодарно, когато за малко го извеждах навън. Но чуждите хора не обичаше — лаеше ги така, че цялото се тресеше. Портиерът изобщо не можеше да го понася, но кой ли портиер обича кучета? Нормално е да ви каже, че е било зло…

Спомних си единодушното мнение на всички за животното и неволно се усмихнах. Тя ме стрелна ядосано с очи.

— Не обичаше мъжете, с радост впиваше зъби в крачолите на панталоните им и мисля, че постъпваше много мъдро — заяви госпожицата и отмъстително погледна право в мен. — Случваше се и да ухапе, но го правеше на шега.

— Странен начин за забавление — отбеляза сухо комисарят.

— Вярно е! — енергично потвърди момичето. — Понякога хапеше и леля, че дори моите ръце и глезени бяха винаги в синини. Преди няколко дни, тъкмо си лягах, без да ще, ме захапа по китката и потече кръв.

Тя невинно вдигна ръкава и ни показа бледата си, със сини жилчици ръка, на която личеше грозен, червеникав белег. Бавно смъкна дрехата, но като видя физиономиите ни, се слиса:

— Какво има? — Гласът й започна да трепери. Палму мълча мъчително дълго, след което съобщи:

— Имаме основания да предполагаме, че кучето е ухапало лицето, което предишната нощ между двадесет и три и един е проникнало през терасата в жилището.

— Аз… аз разбирам. — Девойката помръкна, оклюма се като цвете и се затвори, а непосредственото й простодушие отлетя яко дим. — Ако комисарят няма повече въпроси… — продължи тя и Палму махна безгрижно с ръка, като се опита да се усмихне:

— Да, да, идете да си починете, госпожице Скроф! Най-добре ще бъде да останете в апартамента на адвоката Лане. Сигурно с удоволствие ще ви предостави място за пренощуване и така ще сте наблизо, ако ни потрябвате за справка. Жилището на госпожата все още ще остане на наше разположение, но ще се постараем да свършим до утре сутринта и, естествено, после ще можете да се преместите тук.

— Госпожица Скроф едва ли би желала… — започнах аз, но тя официално ме прекъсна:

— Разбира се, че поне в началото ще живея тук. Не се страхувам от тъмното, пък бих могла да повикам и някоя приятелка.

— Е, това са утрешни грижи! — прекъсна зараждащия се спор комисарят. — Сигурно искате да вземете необходимите ви неща от стаята си; ще ви благодаря, ако същевременно погледнете дали не липсва нещо.

С наведена глава момичето влезе в спалнята си и затвори вратата. Аз нервно се обърнах към Палму:

— Госпожица Скроф в никакъв случай не може да се премести, докато убиецът е на свобода! Забравяш, че ключът е все още в него.

— Идиот! Младо говедо! — изруга ме снизходително шефът и повдигна рамене.

Обидих се жестоко, тъй като този път бях прав. Коки и Палму ме изгледаха недоволно и аз притихнах. Ужасната истина ме порази като гръм.

— Ако мислиш, че момичето лъже… — лицето ми пламна от яд. — Направо е смешно да виждаш в нея убиеца!

Още докато говорех, мислено свързах всички доказателства и краката ми се подкосиха. Само здравият разум ми подсказваше, че нежната, с теменужени очи госпожица не може да бъде хладнокръвен престъпник. Колегата присмехулно следеше отразяващата се на физиономията ми игра на чувства, после каза авторитетно:

— Още не подозирам никого, но се съмнявам във всекиго. Имай предвид следното: тя е с характер, мрази леля си, смята, че й е опропастила живота. Имала е възможност да вземе ключа и сама е купила „Пантофон“-а. Кучето я е ухапало съвсем наскоро и от раната е текла кръв; познава къщата и навиците на госпожата по-добре, от който и да е друг. И преди всичко — тя е единствената, която няма никакво алиби за времето между двадесет и три и един часа.

— Но нали сама каза… — млъкнах веднага.

— Кой вярва на женски приказки? — подигравателно попита комисарят. — И най-невинните очи могат да лъжат и… хм… съм мизо… мизо…

— Мизогин — интуитивно подсказах аз.

— Точно така. Но всяко нещо с времето си, а сега задачата ние…

Телефонният звън прекъсна мисълта му и той вдигна слушалката. От едносричните му отговори нищо не се разбра, но когато я остави, лицето му бе напрегнато. Сухо каза:

— Става лошо за младия Ланкела — никакви кецове не са намерени в гардеробчето на залата за тенис. В къщата също. А впрочем следата е оставена от крак с неговия размер. Освен това в безбройните чекмеджета на Курна е открито флаконче от „Пантофон“, но ключът от балконската врата не е бил там. Такива са резултатите от обиска. Друго подозрително няма. Ланкела ще се сети, че е забравил другаде сака със спортния екип…

— Следователно вече можеш да отхвърлиш госпожица Скроф! — казах аз отмъстително и трепнах, защото забелязах, че тя е провряла глава през вратата, която води към коридора.

— Не е необходимо да бъда отхвърляна — сама ще се оттегля… — горчиво произнесе тя. — Довиждане.

— Един момент! — вдигна ръка Палму. — Известно ли ви е вчера вкъщи да е имало някаква по-значителна сума?

— Леля не разговаряше с мен по парични въпроси. Естествено, понякога държеше много пари у дома, но не ми ги е показвала. За снощи не зная. — Тя понечи да излезе, но Палму викна след нея:

— Въпреки това в нощното шкафче е имало двеста хиляди марки, които са изчезнали!

Девойката веднага се върна и широка усмивка цъфна на лицето й:

— Но тогава всичко е ясно! — ликуваше тя. — Някой крадец! Видял я е, когато се е връщала от банката и…

— В кого се съмнявате? — прекъсна я комисарят. В гласа му прозвучаха метални нотки.

Момичето пребледня, усмивката му угасна; в следващия миг се обърна и побягна — чухме само блъскането на външната врата и един вик. Бе ударила някого и когато излязохме, видяхме изуменият пощальон да проследява с поглед тичащата по стълбите госпожица.

— Извинете, комисарю — плахо започна той — когато извършвах вечерната обиколка, си спомних нещо и реших да попитам: именно това писмо…

— Какво писмо? — Лошо предчувствие завладя Палму.

— Нали аз го донесох — беше адресирано за госпожа Скроф и когато повдигнах капака на кутията, усетих миризмата на газ и мислех, че ще го имате предвид.

Комисарят го хвана за рамото, вкара го в коридора, след което затвори вратата и каза:

— Да започнем отначало! Не съм виждал никакво писмо. Коки, дяволе!

Талантът бързо дотича и почтително изрече:

— Пощенската кутия бе празна, господин комисар! Разбира се, че я прегледахме!

От вътрешната страна на вратата висеше старовремска ламаринена кутия, в която пощата се задържаше, без да пада на пода — не е чудно, че нищо не видяхме при влизането. В главата ми бързо преминаха събитията от сутринта.

— Проповедникът Мустапя! — веднага предположих аз.

— Точно така! — потиснато потвърди шефът. — Ара, идиотът, е оставил вратата отворена, когато влезе да ни съобщи, че влечугото е дошло да търси госпожа Скроф. Голям бързак е приятелчето Мустапя!

Пощальонът, който местеше жив, пъргав поглед от един на друг, каза:

— Спомням си съвсем ясно, че върху плика със сини букви бе напечатано „Витлеемска енория“, а адресът бе изписан с доста нервен мъжки почерк:

— А аз, глупакът, се чудех къде се е разбързал така изведнъж… — простена комисарят и се плесна по челото.

В този момент някой позвъни. Отворих вратата — на прага стоеше божият служител и смутено мачкаше шапката си в ръка.

IX

Проповедникът с чувствителната душа. Двеста хиляди марки не са малко пари. Мъжът, който бодърствува и се моли, но алибито е съмнително.

Кюрето трепна забележимо, когато видя раздавача, но тозчас порестото му лице се разтегна в смутена усмивка:

— Мога ли да вляза, господин комисар? — попита почтително. Не беше никак глупав. — Направих досадна грешка и съвестта ми ме принуди да се върна.

Палму стисна зъби, мълчаливо го пропусна, след което разреши на пощальона да си върви, като му благодари. Изруга тихо няколко пъти в празния коридор, наложи безизразна маска на лицето си и се върна в стаята.

— Естествено, грешка наричате сутрешната си визита, когато взехте от пощенската кутия написаното от вас писмо — остро започна атаката си той. Но проповедникът не се смути лесно.

— Не разбирам тона ви, комисарю! — доброжелателно го упрекна той. — Нали сам идвам и си признавам сторения грях, още повече че той е твърде невинен. Много се обърках днес, когато заварих полиция в къщата на госпожа Скроф, тъй като снощи я оставих в добро здраве — весела и жизнена. Миришеше на газ, тичаха полицаи, всичко беше нагоре с краката, мъртвата — разберете ме, комисарю! Видях, че пликът се подава от кутията и съвсем инстинктивно го пъхнах в джоба. Беше напълно естествено — та писмото е мое! Опитах се да ви кажа няколко успокоителни думи, но тогава нагоре се качиха петима мъже, един, от които неволно ме настъпи по крака. Нервите ми не издържаха и побягнах. Много съм чувствителен, лесно се вълнувам и губя самообладание…

— Добре, добре! — прекъсна го Палму. — Стига сте опявали, ами дайте писмото, докато не е станало късно!

Проповедникът не показа да се е обидил, само очите му блеснаха злобно.

— Писмото ли? — повтори той, безкрайно изумен. — Но аз го унищожих, комисарю! Разбира се, ако настоявате, мога да разкажа съдържанието му.

Шефът без стеснение изруга, а Коки заплашително се приближи с явното желание да го цапардоса. Кюрето отстъпи и измяука:

— Признавам — сгреших, но уверявам ви, писмото беше съвсем поверително и няма нищо общо с убийството. Освен това не бива да осквернявате устата си с ругатни, комисарю!

Палму внезапно се успокои и злорадо се вторачи в него.

— Откъде знаете, че е убийство? — попита той сдържано.

За първи път Мустапя се обърка.

— Аз… ами… то е ясно… — заекна божият служител. — Нима ако не беше убийство, следствено-оперативната група щеше да е тук… И толкова шум за едно нищожно писмо!

— Изглежда, много добре боравите с полицейските термини — заплашително отбеляза шефът.

Проповедникът се замисли и каза с достойнство:

— Чета пресата и съм запознат със съвременните методи на нашите криминалисти. Не се съмнявам, че скоро ще хванете убиеца!

Комисарят мъжествено се обузда.

— Значи сутринта грабнахте плика и хладнокръвно унищожихте съдържанието му. И имате наглостта съвсем откровено да ни разказвате за това! Тепърва ще си платите!

— За делата си нося отговорност както пред бога, така и пред хората — увери го Мустапя, като енергично се кръстеше и подбели очи към тавана. — Малката си грешка съм готов да изкупя и пред мирски съд, но мисля, че просто преувеличавате значението на моето писмо. С преливащо от радост сърце исках още веднъж да благодаря на госпожа Скроф…

— Да благодарите ли? — изръмжа комисарят. — Чуйте, човече, отивате прекалено далеч!

Мустапя се престори на безкрайно изумен и току местеше поглед от мен върху Коки, сякаш ни призоваваше за свидетели на несправедливостта на Палму. После каза лицемерно:

— Естествено, че дойдох да изкажа признателността си на госпожата. Постъпи много достойно. Разбира се, дясната ръка не трябва да знае какво върши лявата, но нямам намерение да принизявам значението на красивия й подарък, щом в такава обстановка споделям с вас. Разчитам на дискретността ви, господин комисар.

— Говорете! — подкани го Палму, без нищо да обещава.

Признавам, че чаках с протегната шия какво ще ни поднесе. И не е трудно да си представите изумлението ми, когато той изключително спокойно каза:

— Точно снощи покойната ми даде двеста хиляди марки за купуването на парцел, определен за строеж на църква. Адвокатът Лане може да потвърди, че за това сме говорили и по-рано. Но имам власт да използувам парите и за друго, стига да е от полза за енорията, която след смъртта на госпожата встъпва в съвсем нов етап от развитието си. Зная, че тя простира благородното си милосърдие дори от онзи свят. Даже от гроба протяга щедра ръка…

— Ако имате предвид завещанието — прекъсна го, искрено наслаждавайки се, шефът — с огромна радост ще ви уверя, че вчера тя подписа ново, с което проваля опита ви да я измамите. А този факт напълно противоречи на казаното от вас преди малко.

Ръцете на кюрето се свиха в юмруци, той скочи прав и падналата маска оголи един изпуснал жертвата си хищник, който изкрещя:

— Вярно ли е, комисарю? Не, не може да е истина! Покойната мислеше другояче. Само се опитвате да ме хванете в капан, но не ще ви се удаде!

— Попитайте адвоката! — посъветва го кротко Палму и посочи телефона. — От съображения за сигурност новото завещание е депозирано в банката, където е защитено от посегателства.

Проповедникът повярва и се примири. Юмруците му се разтвориха и като дишаше тежко, се опита да си наложи отново предишната набожна физиономия.

— Опечален съм — призна той. — Не заради себе си, нито заради енорията, а защото в минута на заслепение скъпата покойница е постъпила противно на последната си воля. Иска ми се да вярвам, че ще бъде опростена, защото не е съзнавала какво върши.

— Е, земното богатство е само прах и кал — успокои го Палму. — Но за сметка на това има двама свидетели, които могат да разкажат, че снощи госпожа Скроф буквално ви изхвърлила през вратата и се заклела никога вече да не размени и дума с вас. С удоволствие ще чуем при какви обстоятелства тогава така приятелски ви връчи споменатите двеста хиляди?

Мустапя нито трепна, нито се обърна. А със страдалческа усмивка отговори:

— Признавам, че лъжовен предразсъдък е заслепил възрастната жена — само тъй мога да си обясня промяната на завещанието. Добре разбирам, че деликатното й сърце не е искало да ме обиди и затова е мълчала. Естествено, имала е намерение днес да поправи нещата, но подъл убиец се е възползувал… — Тук Мустапя млъкна, лицето му се проясни и той авторитетно продължи: — Помислете, комисарю — кой има полза от новото завещание? Нощес престъпникът е имал последен шанс, защото, уверявам ви, че госпожа Скроф още днес щеше да поправи грешката си. Около осемнадесет и тридесет снощи между нас избухна неприятен спор, за който очевидно сте чули. Към двадесет и един часа аз се върнах при нея и всички недоразумения се изясниха. Разговаряхме близо половин час и смея да твърдя, че старата дама се разкая. Падна на колене и ме помоли да я извиня за съмненията и неверието й.

— И като изкупление, на тръгване, пъхна в ръката ви купчина хилядарки, тъй ли? — Гласът на Палму бе ироничен, но почувствувах, че започва да се колебае. Независимо от всичко думите на проповедника звучаха разумно. Най-малкото беше талантлив артист.

— Както искате, господин комисар!

Мустапя усети, че победата клони към него.

— Бедната госпожа Скроф беше съвсем смазана от душевното вълнение. Към двадесет и три и тридесет й пожелах „лека нощ“ и без да предполагам нищо лошо, си тръгнах.

— Можете ли да го докажете? — На шефа взе да му омръзва тази все по-объркана игра.

— В апартамента бяхме сами, но когато излизах, при входната врата, срещнах жената, която живее под госпожата. Разменихме няколко думи: каза ми, че е била на кино, за което на шега я порицах и рекох, че съм имал по-добро мнение за нея. После радостен се върнах право вкъщи и с преливащо от признателност сърце написах краткото благодарствено писъмце, което смятат за тъй важно. Пуснах го още същата вечер.

— Но тогава сте видели и госпожица Скроф? — сърдито подхвърли шефът. — По това време е била вече у дома.

Кюрето не отговори веднага. Гледаше изпитателно ту комисаря, ту мен, но накрая заобиколи клопката:

— Ако е така, госпожица Скроф е стояла в стаята си. Не съм я виждал. При предишното си посещение разбрах, че са се скарали и от деликатност не попитах за нея.

Последва кратко мълчание, след което Палму обърна нова страница. Даже аз се стъписах.

— Играете ли тенис, проповеднико?

Забелязах, че Мустапя се смути и се замисли какво ли се крие зад въпроса му.

— Наистина не проумявам какво общо има личният ми живот с делото? — авторитетно заяви той. — Потвърждавам, че тренирам. Поддържането на телесното здраве не е неприлично за едно духовно лице, защото тялото е храм на душата.

Комисарят замислено потриваше брадичката си и каза, като че ли на себе си:

— Естествено, естествено… Виждате ли, току-що чух по телефона, че посещавате същата зала, в която тренира и господин Ланкела.

Изпратеният от Палму детектив се бе оказал достатъчно съобразителен и бе прегледал графика на тренировките, където името Мустапя му бе направило впечатление. Кюрето изпадна в недоумение.

— Действително съм срещал от време на време този младеж, но мимоходом — отвърна той. — Жалко, като се има предвид благородството и набожността на леля му. Но живеем в безкрайно лекомислено време. Защо питате?

— Просто ей тъй. А сега не бихте ли желали пак мимоходом да ни разкриете причината, поради която, госпожа Скроф ви изхвърли снощи? Така ще се изяснят и последните заблуждения.

Проповедникът се вцепени.

— Съжалявам, но отказвам да отговоря на въпроса ви, господин комисар! Той не засяга само мен, а честта и съдбата на друго лице. Мога само да спомена, че става дума за мое изповядващо се чадо.

— Мъж или жена? — рязко попита Палму.

— Полът няма никакво значение пред бога — набожно изрече Мустапя. — Но защо да не кажа, че става дума за момиче от добро, извънредно уважавано семейство. Горкото дете си е внушило такива заблуди… пубертет, пагубно влияние на средата, натрапчиви мисли — сам отгатвате края, комисарю. В настоящия момент то се радва на грижи и разбиране в една психиатрия, но ясно ви е, че име не бива да съобщавам.

— Грозна история — заключи шефът. — И не първата във вашата практика, господин Брумер!

Думите му накараха отчето да се стресне, но после бързо възвърна самообладанието си и каза укорително:

— Не съм и мислел да скривам печалното си минало от духовните братя и сестри. На лъжата краката са къси. Вие сте светски човек и не разбирате по какви неведоми пътища съдбата тласка людете, но се надявам един ден да го проумеете.

— Аз пък се надявам преди това да щракна белезниците на китките ви — открито си призна полицаят. — Предполагам, че сте в състояние да си спомните какво правихте снощи между двадесет и три и един часа?

Кюрето се замисли за миг и с достойнство произнесе:

— Бодърствувах и се молих.

— Пфу, да ви вземат мътните! — разсърди се шефът, но хвърли поглед към моя бележник и продължи по-спокойно: — Вероятно все пак някой е видял благочестивите ви занимания?

— Живея сам и непретенциозно — обясни отчето, без да трепне. — Пастирът трябва да дава пример на стадото си. Но с радост ви уведомявам, комисарю, че в споменатото време отсъствувах от къщи. Щастлив съм не за себе си — побърза да се изясни, щом забеляза пламналата в очите на комисаря искра — а за вас, защото щяхте да допуснете неприятна грешка. С чиста съвест съобщавам, че след като пуснах писмото, отидох при една болна жена, която живее в същата къща — бодърствувах и се молих край леглото й до два часа сутринта.

— Жена значи? — Погледът на Палму бе непроницаем.

— Духовна сестра. Болна и нещастна. В светеца всичко е свято, комисарю.

— Я стига! — изрева шефът, окончателно загубил търпение. — Сега ще я посетим, ще проверим алибито ви и се молете да не сте сбъркали някъде!

— Държите се не както трябва пред подчинените си — отбеляза проповедникът, докато ставаше, но изведнъж изохка, сякаш нещо го заболя, наведе се, разтри глезена си и продължи през зъби: — Може да съжалявате за това — имам двама свидетели!

— Аз също! — просъска Палму. — И двамата не подлежат на съмнение, а те с удоволствие ще се закълнат, че сте се нахвърлили върху мен и принуден да се отбранявам, съм ви цапардосал с юмрук право в мутрата! Толкова ми се иска да го направя!

Отчето се стъписа и пребледня, но запази дързостта си:

— Чувал съм и друг път за безчовечните методи на полицията. Лоялният към законите гражданин е съвсем беззащитен.

— Съблюдаващият законите гражданин е напълно защитен, но за паразити като вас имаме и други средства. Вие, момчета, нищо не чухте, нали?

Двамата поклатихме отрицателно глави. Наистина нищичко не бяхме разбрали, защото Коки зяпаше през прозореца, а аз дописвах записките си.

Палму кимна на Коки да излезе в коридора и полугласно даде нарежданията си. Проповедникът стоеше насред стаята като въплъщение на мъченичеството. Комисарят си сложи шапката и направи знак да тръгваме.

Залата за събрания и канцеларията на енорията Витлеем бяха разположени в сравнително нов блок около Пунавуори. Кварталът се ползуваше с лошо име. Стана ясно, че за пастира на стадото е отделен двустаен апартамент до канцеларията. Мустапя обаче се опита да ни качи с асансьора два етажа по-горе.

— Най-напред искам да се уверите в алибито ми — обясни той на комисаря. — Освен това без разрешение не можете да се ровите в жилището ми.

И без заповед за обиск ни отведе долу и отключи вратата.

Палму огледа повърхностно стаите и иронично каза:

— Излишно е да тършуваме — не смятам, че сте пълен идиот… Донесете само кецовете си и да тръгваме.

— Кецовете ли? — Кюрето изобрази безкрайно изумление, но без повече уговорки отиде и донесе чифт съвсем нови белоснежни обувки за тенис.

— Всичко е суета — изрече началникът и се наведе да вземе картонената кутия, в която очевидно бяха купени.

— Вероятно ще намерите и квитанцията?

— Действително ги имам съвсем отскоро — старите дадох на един дрипльо, който просеше милостиня.

Полицаят сложи кецовете в кутията и понечи да я запечата, но проповедникът го спря:

— Един момент: ще намеря свидетел, за да потвърди, че без мое съгласие вземате личните ми вещи.

Хитростта му не успя и Палму го хвана за ръката:

— Преди да се потвърди алибито ви, няма да мърдате оттук! Погледнете сам! Макар че може и да е напразно…

Той старателно наслага печати по кутията, записа с химикалка върху капака необходимите сведения и ми я подаде, за да се разпиша и аз. Мустапя категорично отказа да го направи.

— Печатите могат лесно да се фалшифицират — с мъченическа усмивка рече той.

— А сега алибито! — подкани го комисарят и спокойно сложи кутията под мишницата си.

Взехме асансьора и се качихме на четвъртия етаж.

Отчето натисна звънеца и ни отвори жена по пеньоар, върху чието изпито лице въпреки козметиката ясно личаха следите от снощното пиянство.

— Скъпа сестро Ана — сладникаво започна божият служител, — тези господа ще ти зададат няколко въпроса. Не се страхувай — няма да ти сторят нищо лошо, защото всичко е в божиите ръце…

Шефът хлопна вратата под носа му и го остави на стълбите. Изплашената домакиня ни въведе в разхвърляна стая — обстановката говореше, че до нашето позвъняване е била в леглото.

Веднага обърнах внимание на неестествено свитите и зеници и на слабото и, жълтеникаво лице, което някога е било красиво. Тя седна предпазливо и с недоверчив, страхлив вид зачака.

— Казаха ми, че сте болна — успокоително рече Палму.

— Настинах, имам температура, гърдите ми хъркат — отговори тя и се закашля раздиращо. Не беше трудно да се забележи, че лъже.

— Аз съм комисар от криминалната полиция. Налага се да ви помоля да разкажете какво правихте предишната нощ между двадесет и три и един часа. Разследвам убийство!

Жената пребледня и ръцете й се разтрепериха. С блуждаещ поглед монотонно захвана:

— Бях на легло през целия ден. Проповедникът Мустапя ми донесе храна. Живее в същия вход и винаги е добър към мене. Дойде около двадесет и два и тридесет, успокои ме и се помоли. Имах висока температура и ме беше страх да остана сама, затова той се задържа до два след полунощ. Беше ми поминало й реших, че ще мога да заспя. Отчето каза, че днешният ден за него ще е тежък и не е в състояние да остане повече.

Погледът на Палму шареше из помещението и се спря на подаващата се зад възглавницата бутилка.

— Аха, уиски и някои други радости за болната! Добре измислено! — Сетне строго попита: — Регистрирана ли сте в полицията?

Жената отхвърли с раздразнение обвинението. Ръцете й трепереха и явно се боеше.

— Осъждана ли сте? Или свидетелството ви за съдимост е чисто? Неприятно — говореше сякаш на себе си Палму. — Е, какво да се прави, така е. Сигурна ли сте за часа? Можете ли да го потвърдите с клетва?

Разпитваната енергично кимна — беше й трудно да говори.

— Покажете си часовника! — внезапно заповяда шефът.

Тя се обърна и безпомощно се огледа, после въпросително повтори:

— Часовника ли? Пружината му се скъса и го дадох на поправка.

„Всеки убиец допуска грешки“ — беше казал сутринта комисарят. Проповедникът не бе взел под внимание тази малка подробност и сега нищо не можеше да поправи.

— Как тогава определихте с такава точност времето? — подигравателно попита полицаят.

— Когато проповедникът Мустапя дойде, се оплака, че не е могъл да ме посети по-рано — простичко призна жената. — А когато си тръгваше, ми показа собствения си часовник — наистина бе толкова.

Палму се разсмя и в гласа му имаше нещо неприятно. Доволен заключи:

— Благодарете се на късмета си. Ако часовникът ви беше у вас, вероятно в яда си щях да насъскам нравствената полиция по следите ви. Но сега нямам желание. Значи така — показа ви колко е часът?

— Има хубав часовник! — обади се тя.

— Не се съмнявам — увери я все още усмихнат комисарят. — Благодаря ви. Естествено, никой друг не знае, че е бил при вас… хм… да се моли?

Тя поклати отрицателно глава. Изглеждаше загрижена и явно се чудеше дали не е допуснала някаква грешка. Потисната гледаше след нас като окаяно видение в износения си пеньоар.

Мустапя ни чакаше на стълбите е нетърпелива физиономия.

— Надявам се, че сте доволен, комисарю? — попита той с престорена увереност.

— Доволен не е точната дума — отвърна Палму. — Аз съм радостен, извънредно радостен! И съм готов да тръгвам.

Кюрето дойде с нас в асансьора. Очевидната веселост на полицая го накара да заподозре, че нещо не е както трябва и той ставаше все по-мрачен и по-мрачен.

— Приятни забавления, господин Брумер! — невинно изръмжа шефът. — Ама и вас си ви бива. Изповядващо се чадо, пък и уиски в добавка… Мислех, че сте трезвеник.

— Зная, че нещастницата е алкохоличка — потвърди проповедникът. — Безброй пъти съм я молил и заклевал да се откаже от този порок и все още не съм загубил надежда. Сбогом, комисарю!

Обърна се и се насочи към своята врата. Сякаш между другото шефът небрежно подхвърли:

— Само един въпрос, преди да се разделим: какво ви е на крака?

Още в жилището на покойната забелязах, че проповедникът леко накуцва. С пламтящо от злоба лице той се наведе да разтрие глезена си и каза:

— Това дяволско изчадие, помиярът, кучето на госпожа Скроф, ме ухапа вчера!

Извади ключа и понечи да влезе.

— Предупреждавам ви да не напускате града без разрешението на полицията — авторитетно заяви Палму, от чието лице внезапно бе изчезнала усмивката.

X

Детективът Коки се въодушевява, а госпожица Халама прави зашеметяващо откритие. Една кибритена клечка и две нови завещания. Паричните проблеми на барон Курстрьом и клубът на адвоката Лане.

— Всичко е ясно! — радостно казах аз, докато се носехме в таксито към къщата, в която бе извършено убийството. Обещах да платя и този път. — Алибито не издържа проверката. Или той действително е бил при жената, но предварително е превъртял часовника два часа назад. А забеляза ли…

— Че употребява наркотици — довърши Палму. — Разбира се — ето още една брънка от веригата, но остава утре да видим резултатите от аутопсията. Във всеки случай вече знаем, че Мустапя има възможност да намира опиати. Не е беден, което е важно условие. Ясно е, че е изключителен артист. И как можа да дойде и да ни говори за писмото, без да знае, че госпожа Скроф е променила завещанието. Кучето го ухапало, но…

— Какво „но“! — възкликнах нетърпеливо. — Не се туткай! Дори само въз основа на горните данни бих го арестувал!

— Но разказът му е дяволски последователен — сбърчи чело шефът. — Поне да знаехме съдържанието на посланието му… Надушвам, че спасението му е единствено в писмото, и по-точно, че е успял навреме да го прибере. Но ще остави ли той подобно нещо на случайността? Никога! Хващам се на бас, че номерът на кецовете му е различен от следите по балкона. Най-голямата мъчнотия в полицейската работа е, че трябва да си сигурен дори в незначителни дреболии…

— Как го изпуснах сутринта… Наистина съм идиот! — рекох потиснато.

— Грешката е моя — великодушно призна Палму. — Естествено, че трябваше първо да помисля за пощенската кутия, но и аз може да сбъркам… Хагерт пак ще ми трие сол… А негодникът е имал предостатъчно време, за да обмисли всичко подробно. Говоря за Мустапя, не за лейтенанта!

Пристигнахме. Пред вратата видяхме Коки, който отдалеч се развиква въодушевено:

— Ха сега де! Свърши се! Улика и край!

— Стига си врещял! — скара му се внезапно комисарят. — В старата ми глава полека-лека всичко се обърка! Скоро ще имаме виновни в излишък…

— Претърсих цялата улица „Лайванмиес“ — разгорещено се похвали Коки. Това пък в никакъв случай не е могъл да направи просто поради липса на време. — И още в началото успех: в почти всяка стая на една от къщите живеят студенти и някакво момиче от политехниката снощи се прибрало към двадесет и четири часа и тридесет. Тогава видяло отпред син спортен автомобил с хелзинкски номер, чиито начални цифри били 66…

— Колата на Ланкела. — В моята глава също взе да става мътилка, защото добре помнех номера.

— Студентката била с кавалер и се мляскали на тротоара. Предполагам — тя не ми го е казвала — поправи се полицаят. — От безистена излязъл висок мъж с вдигната яка и дълбоко нахлупена шапка, качил се в лимузината и заминал. За времето момичето е сигурно, защото приятелят й е кадет и трябвало да гони рейса на Мункиниеми.

— За онзи безистен ли става дума? — учуди се Палму.

— Както заповядахте, опитах бравата. — Оттам може да мине всеки — закле се Коки. — Освен това мъжът е носил черни очила, а палтото и копчетата му били кожени. Повече подробности тя не е видяла, но и тези стигат! Палтото имам предвид, очилата са били за маскировка.

— А Ланкела беше започнал да ми харесва — въздъхна комисарят. Нямаше нужда да му напомням, че на закачалката в коридора на жилището на летеца висеше лоден с кожени копчета.

Бавно се качвахме към втория етаж и изненадахме кльощава дългоноса жена, която, застанала на края на площадката, любопитно надничаше нагоре. Вратата на апартамента на госпожица Халама бе отворена, така че не бе необходимо да гадаем коя е.

— Господин комисар, господин комисар! — прошепна тя възбудено. — Имам нещо за вас, желая да направя важно признание!

— Вече знаем, че вчера сте ходили на кино — произнесе снизходително Палму.

Старата мома изненадано се облещи и рече с треперещ глас: — Чела съм… чела съм много криминални романи, но как разбрахте пък това? Искам… искам да се кача горе — наистина мога да ви разкажа ужасно важно…

Шефът поклати леко глава, но съжали нещастницата. С безброй „ах“ и „ох“ тя най-сетне влезе в квартирата на госпожа Скроф.

— Като си помисли човек… сякаш го предчувствувах — прошепна тя, впила поглед в леглото, където хазяйката й бе срещнала смъртта. — Портиерът и жена му сигурно ще си спомнят, как точно тази сутрин казах, че ще й струва скъпо…

— Кое? — сухо се заинтересува комисарят.

— Не помня вече — обърка се госпожицата. — Но нещо ме накара да произнеса именно горните думи. Портиерът и съпругата му могат да потвърдят…

— Добре, добре! Това ли е ужасното признание? — прекъсна я той.

— Не, не! Нощеска аз се събудих!

Тя нарочно замълча, но шефът не прояви интерес, само с привидно равнодушие слушаше.

— Вдигна ме кучешки лай — продължи малко разочаровано госпожицата. — Беше двадесет и четири и седемнадесет; знам, защото погледнах часовника. Той винаги е точно с пет минути напред, за да не закъснявам за работа. Кучето лавна два пъти — ококорих се и показваше двадесет и четири и двадесет и две. После се чу драскане по пода и веднага след това горе запалиха осветлението — разбрах, защото се отрази в отсрещната заводска стена. А аз, нещастната, не предприех нищо, макар че точно тогава убиецът…

— Кой е говорил за убийство? — комисарят се ядоса не на шега.

— Пе-пенти Лане ка-каза… — Горката мома съвсем се обърка. — Не-не трябваше ли да споменава?

Палму безнадеждно разпери ръце.

— Добре, добре! Моля ви, продължавайте!

— Няма повече — жената бе огорчена. — Аз се обърнах на другата страна и злорадо си помислих, че госпожа Скроф ще става посред нощ, за да успокоява лаещото по котките в двора куче. Малкият злодей винаги джавка и по мен, въпреки че живея тук от двадесет години. И-извинете! — Тя сложи ръка върху устните си: — Забравих, че и то умря…

— Благодаря ви за сведенията, госпожице Халама! — любезно произнесе Палму. — Те съвпадат с нашите предположения и уточняват… хм… времето на престъплението.

— Значи действително е било убийство? — Очите на старата сврака се разшириха и тя дълбоко въздъхна.

— Точно така. Може би е излишно да ви напомням, че не трябва да споделяте с никого за разговора ни. Поради известни обстоятелства засега е необходимо да се пази абсолютно мълчание. Ако сте свършили… — и той стана, с което искаше да й покаже, че разговорът е приключен.

Но жената нямаше намерение да тръгва.

— Имам още нещо… — изхриптя тя. — Щом като е убийство, и най-малката подробност е от значение — така съм чела.

Извади от износената си чантичка малка картонена кутийка и я отвори с такова внимание, сякаш в нея имаше четвърт килограм динамит.

— Намерих я преди петнадесет минути на моята тераса. — Гласът й бе пълен с уважение, когато протегна в дланта си вещта. Ние се наведохме да я разгледаме.

Върху малко памук бе грижливо поставена клечка — съвсем обикновена неизгоряла кибритена клечица.

По-точно, не бе от прост кибрит, а от рекламен. Малко по-мъничка от стандартните, оцветена в червено надолу и с яркожълта фосфорна главичка. Беше от така наречените „ресторантски кибрити“, върху които собствениците лепяха етикети с името на заведението. Кината също ги използуваха за реклама. Естествено, тя можеше да бъде само предполагаемо доказателство, ако съвсем случайно не знаех, че хотел „Хелзинки“ използува точно такива кибрити. Сутринта видях Курна да пали цигара със същата клечка.

— Беше почти на края на балкона и за малко да се прекатури — обясни старата мома. — А, изглежда, е паднала от горната веранда. Снощи я нямаше — всеки ден проветрявам стаята си и държа вратата на терасата най-малко час отворена — подчерта тя енергично.

— Хм — изръмжа дълбокомислено Палму и внимателно взе кутийката. — Във всеки случай ето и първото веществено доказателство…

— Не съм я докосвала — дрезгаво прошепна жената. — Вдигнах я с щипците за захар и веднага я сложих тук. Върху нея вероятно ще намерите пръстовите отпечатъци на убиеца!

Това беше гвоздеят в програмата й и сега обнадеждена ни гледаше с наклонена глава като чайка, която очаква морякът да й хвърли парче риба. Извърнах поглед настрани, а комисарят силно се закашля. Беше добър по душа, пък и не желаеше да унищожава в нея представата за всесилието на полицията, затова каза с уважение:

— Сърдечно ви благодаря, госпожице Халама! Вие внесохте спасителна светлина в тъмното дело. Сега пред вас ще запечатаме вещественото доказателство. Ето така! И както сама разбирате, трябва веднага да пристъпим към изследването му, тъй че…

Пощенската служителка се разписа с трепереща ръка върху капака на кутията и развълнувана си тръгна.

— Във всеки случай само след половин час целият град ще знае, че е било убийство — мрачно произнесе Палму. — И тази стара мома… по-зле не можеше да бъде. Знаеш ли, че е време да тръгваме, за да съчиним рапорта за Хагерт. Ще се подготвим и за утрешния разпит, за да върви по-гладко. А чаша кафе и два-три сандвича…

Едва сега почувствувах стържене в стомаха. Времето за закуска бе отминало отдавна. Забравих да поглеждам често часовника, както подобава на един детектив, но шефът не успя да ми се скара, тъй като пронизителният звън на телефона му попречи.

Да чуеш подобен звук в празно жилище, където само преди няколко часа е извършено хладнокръвно убийство, не е от най-приятните преживявания. Обади се адвокатът Лане, който от долния етаж помоли комисаря да мине „само за минутка“. Коки, който трябваше да остане да дежури в апартамента, взе с въздишка сборника с проповеди от някой си Пер Гамалиел Мустапя и горчиво каза:

— И за мен няма да са излишни чашка кафе и два-три сандвича. Но аз не съм комисар… А, да, сетих се — по телефона забравих да спомена една незначителна подробност; прегледах на огледало намерената върху бюрото попивателна хартия и ако не се лъжа, последното нещо, писано от старицата преди смъртта и, е било писмо до проповедника. Поне върху попивателната се бе отпечатал неговият адрес. Сега е в лабораторията и момчетата…

— По дяволите! Това заприлича на пощенска агенция! — учуди се шефът. — Писмото, естествено, няма да се намери. Може да е било написано по-рано, а пуснато вчера вечерта. В такъв случай Мустапя лъже, защото едва ли покойната се е вдигнала от гроба, за да му пише. Или…

— Или убиецът е взел готовото писмо, което госпожа Скроф е мислела да пусне днес сутринта — допълних.

Палму ми хвърли тъжен поглед и безпомощно измърмори:

— Само това липсваше… — след което слязохме долу.

В кабинета на адвоката заварихме компания, сред която цареше напрегната и хладна атмосфера. Карле Ланкела с ръце в джобовете бе облегнал гръб на камината и се стараеше да изглежда колкото е възможно по-безгрижен. Кирсти Скроф седеше със скръстени върху коленете ръце, впила поглед в празното пространство. Позата й изразяваше ледено презрение към летеца. Курт Курна нервно обикаляше стаята, като докосваше ту това, ту онова и за да развесели аудиторията, подхвърляше леки закачки, на които никой не отговаряше.

Когато видя Палму, адвокатът въздъхна облекчено и се зае усърдно да трие очилата си. Виждаше се, че тягостната ситуация действуваше на нервите му. Върху бюрото стоеше портативна пишеща машина и Лане подаде на Палму готовия документ.

— Не бихте ли го прегледали, комисарю? Естествено, това е само черновата, но сметнах за свой дълг веднага… мда… Вие се запознахте сутринта със завещанието на госпожа Скроф.

Не беше трудно да прочета написаното през рамото на шефа, защото го надвишавах с цяла глава. Състоеше се от две части, в едната, от които Кирсти Скроф без никакви условия сочеше за наследник на цялото си движимо и недвижимо имущество Карле Ланкела, а във втората той пък правеше същото в полза на Кирсти Скроф… Колегата ми сбърчи чело и с безцветен глас се обърна към адвоката:

— Много сте добросъвестен.

Той, изглежда, страшно се притесняваше и упорито бършеше очилата си. Спомних си завещанието на покойната, което сутринта беше депозирано в банката. Последната й воля бе, в случай че смъртта й настъпи преди посочените наследници да са се оженили, за да се запази богатството, те да завещаят собствените си части един на друг.

— Разбира се, това бе само пожелание от страна на клиентката ми — опечалено подчерта Лане. — Беше споменато съвсем мимоходом и дори можеше да не се записва, защото госпожа Скроф искрено вярваше, че ще живее достатъчно дълго, за да види двамата… хм… двамата млади, свързани в щастлив съюз, макар че подобен пункт в завещанието липсва.

В яда си Ланкела с невнимателно движение събори от камината кутията за бижута и се изчерви. Ръцете на госпожица Скроф вече не бяха скръстени, а свити в юмруци.

— Ти пак ли си пиян? — остро го попита тя. Летецът вдигна внимателно падналата вещ и прекалено грижливо я постави на мястото й.

— Това е само пожелание от нейна страна, което не ви задължава — напомни още веднъж Лане. — Двамата нямате деца, нито други роднини и мисля, че ще живеете добре… мда.

— Чудесна Прекрасно ще я карате! — но никой не пожела да му приглася в шегите.

— Ако имах и най-малкото предчувствие, че ще умра преди Карле, никога не бих подписала документа — заяви момичето с пламнало лице. Наистина бе очарователна. — Но понеже съм съвсем сигурна, че рано или късно той… с неговия начин на живот и… във всеки случай не си струва да се отказвам от осемте милиона…

— Точно така — подкрепи я художникът. — Много летци опъват петалата преждевременно! А ти ще имаш по-добри шансове за брак!

— Които той може да подари, на когото му скимне, дори на някоя танцьорка! — продължи тя с достойнство, сякаш не бе чула грубата забележка на живописеца. Ланкела трепна, направи крачка напред и брадичката му затрепери от раздразнение:

— Кирсти! Ако беше само с две години по-малка…

— Щеше да ме напердашиш, както някога в имението, нали!? — довърши с огорчение мисълта му госпожицата. — Моля, можеш и сега! Но вече съм в състояние да се защищавам!

Тя сграбчи намиращото се върху бюрото тежко, бронзово преспапие. Известно време ни се струваше, че ще стане бой или ще бъдем свидетели на ново убийство.

— Като палавници сте! — възхити се Курна. — Браво, Кирсти, давай! Аз обаче ще заложа на Карле!

Адвокатът отстъпи крачка назад. Не бе от най-смелите мъже, които съм виждал.

— Според мен е неуместно, извънредно неуместно в такъв момент… — заекна той и за секунда забрави очилата си.

— Ох, вървете всички по дяволите! — изпъшка Ланкела, приближи се до бюрото и се подписа в завещанието, така че мастилото се разплиска, а мастилницата политна. Спаси я Курна. Кирсти Скроф последва примера му със стиснати зъби.

— А сега ще помоля вас и вашия… мда… приятел, комисарю, да свидетелствувате, че двамата по собствена воля, без никой да ги принуждава… с което изчерпваме тази точка от дневния ред… — Облекчението на адвоката бе явно.

Сложихме подписите си. С пламнали бузи, без да погледне нито Палму, нито мен, девойката напусна стаята. Ланкела също понечи да тръгне, но шефът го задържа, като каза приятелски:

— Само още два въпроса! Намерихте ли кецовете?

— Не съм, да ви вземат мътните! — отсече ядосано младежът. — Не мога да си обясня къде съм тикнал сака… А още по-малко проумявам за какво са ви притрябвали?

— Ръката ви оздравя ли вече?

Лицето на младия човек потъмня, но все пак се въздържа. Десницата му бе все още превързана и той демонстративно я пъхна в джоба. Шефът се замисли.

— Мина ми през ум дали случайно вие не сте препоръчали „Пантофон“ на леля си?

Летецът изглеждаше неприятно изненадан.

— Кой ви каза? — агресивно запита той. — Аха, доктор Маркола, то се знае! Точно така — аз я посъветвах. Курт понякога го използува и когато оплакванията й от нервите и безсънието ми омръзнаха, споменах, че с една таблетка от него ще спи спокойно като крава.

— Значи знаехте, че в чекмеджето на масата на съквартиранта ви има от лекарството? — учуди се леко комисарят.

— Не е ли дълг на един адвокат да предпази клиента си от коварни въпроси? — невинно произнесе Курна. — Във всеки криминален роман…

Изглежда, подобна мисъл бе възникнала и у Лане, защото той трепна и се усмихна виновно, като хванато на местопрестъплението дете. После каза колебливо:

— Не зная, наистина… необходимо ли е точно сега. Ако искаш, бихме могли да се посъветваме предварително насаме.

— А, глупости! — прошепна Ланкела. — Щом има чак такъв идиот, който да се съмнява, че за някакви си жалки милиони мога да убия леля си… Да, по дяволите, беше ми известно! Само че флаконът е стар и не съдържа „Пантофон“, а чист морфин, както каза Курт!

Курна не се смути, а заяви най-безсрамно:

— Трябва да ви призная една своя слабост — приятно е да имаш подръка нещо, което гълташ, а после потъваш в успокоителен сън, от който събуждане няма. Много по-удобно е от пистолета — нито е необходимо да чистят след тебе, нито шум. Младежки увлечения, но, честно казано, животът понякога ти се струва такава мръсотия…

— Откъде се снабдихте с таблетките? — сухо по пита комисарят.

— Това никога не ще узнаете! — Художникът тържествено повтори произнесената сутринта от летеца фраза, но в очите му играеше палаво пламъче. — Ще ви призная само, че имам връзки сред аптекарските среди… Знаете ли, когато ме измъчва силен махмурлук, така че виждам малки бели мишки, хапчето ми осигурява дванадесетчасов сън, от който не се събуждам, та ако ще и топ да гърми на ухото ми. Два-три пъти опитвах и веднъж Кале половин час ме разтърсва преди…

— Жалко — спокойно го прекъсна Палму. — Много жалко!

— Защо? — невинно се учуди художникът. — Ако мислите, че съм наркоман, лъжете се!

Комисарят се бе замислил дълбоко и му отговори с раздразнение:

— Изобщо не ме е еня за вашите душевни или плътски слабости! Вие сте…

— Продукт на тристагодишен благороднически род и тъй нататък! — довърши Курна. — Дворянското звание задължава, а на стената в Рицарската зала е окачен нашият герб, който един ден тържествено ще бъде счупен на парчета върху гроба ми. За щастие аз съм последният Курстрьом, най-старият от династията, така да се каже…

— Чудя се — промълви шефът, без да слуша дърдоренето му, — чудя се…

— И аз се удивлявам — прекъсна го младежът.

— Ах, чудя се в състояние ли сте да използувате човката си за нещо полезно! — язвително рече комисарят. — Ако можете към шест часа да съберете в хотел „Хелзинки“ всички приятели, с които сте били снощи, ще облекчите много задачата ми. Нямам време да обикалям града и да търся още неизтрезнели безделници…

— Те са от добри семейства. Почти до един — поясни Курна след кратко размишление. — Що се отнася до алибито на Карле, останалите ще свидетелствуват, че той не е бил с нас през цялата вечер. Наех артист, който, надянал неговата маска, седеше на масата и пееше „Циганката Вера“, докато приятелят ми се промъкнал в тъмната нощ и удушил леля си. Много беше лесно!

— Стига глупости! — ядоса са Палму не на шега. — Нещата са по-сериозни, отколкото си въобразявате! И защо, по дяволите, дрънкате за удушаване? Госпожа Скроф е умряла от отравяне с газ. — Гласът му леко трепереше.

— Според мен удушаването по би й подхождало — настояваше непоправимият Курна. — Разбрахме се: към шест в клуба на хотел „Хелзинки“ ще бъде сервирана маса с чудес…

— Няма да плащам никакви сметки! — прекъсна го комисарят, ужасен от подобна перспектива. — Ние нямаме средства за такива екстраваг… мм, безумства.

— Аз ще поема разноските — лекомислено заяви Курна.

— И аз! — с още по-голяма готовност се присъедини Ланкела, но изведнъж смутено се обърна към адвоката: — Честно казано, в момента нямам пари. Леля днес трябваше да ми даде малко, защото и снощната сметка не е платена. Предполагам, че адвокатът може да ми издаде чек.

— Ще бъда откровен! Не ми е приятно точно сега, когато нищо не е ясно… — Лане погледна умоляващо към Палму и смутено замълча.

Трябва да се признае, че положението му не беше никак лесно — може би тайно в себе си подозираше Ланкела. Курна му хвърли презрителен поглед и приятелски потупа летеца по рамото:

— Не му обръщай внимание! Ще ти заема на първо време, ако искаш и сто хиляди. Освен това днес е мой ред да плащам.

Шефът трепна, изгледа го подозрително и изръмжа:

— Откъде получихте пари? С вашите ипотеки…

— Семейна тайна — гордо рече младежът. — Ела, Кале, всичко е ясно! Ще събера към шест часа цялата тайфа, ако ще и да се наложи трупове да мъкна. До скоро виждане, комисарю, и когато разговаряте с метрдотела, по-добре питайте за барон Курстрьом, отколкото за художника Курна. Подобни хора са консервативни. Не вечеряйте предварително — аз черпя!

Изглежда, благородната му покана не трогна особено Палму, защото той дълго гледа към затворената от двамата младежи врата.

— И това чучело ми било барон! Тристагодишен дворянски род — опази, боже! — мърмореше си той сякаш на себе си. — Аз наистина съм демократ, но… хм… все пак тук има нещо гнило. Откъде, дявол да го вземе, е намерил пари?

Адвокатът се усмихна, постави очилата си в калъфа и внимателно го пъхна в джоба си. После развеселен попита:

— И на вас ли разказа за полиците си и търговията с картини? Само си придава важност! Голямата му, страст е да продаде от време на време по някое платно. Парадира, че е бохем, и затова се оплаква от безпаричие. Естествено — ако отиде в банката и се представи като художникът Курна, дошъл да моли за подпомагане на родното изкуство, ще го изхвърлят навън. В действителност е много богат. Чековата книжка на барон Курстрьом ще бъде уважена във всяка банка без излишни приказки и мисля, че навсякъде ще получи кредит до два милиона. И независимо от дърдоренето финансовите си дела поддържа в образцов ред. А преструвките му, че бедствува, са чисто и просто оригиналничене.

Бях потресен — той така убедително играеше избраната роля.

— Добре! — реши комисарят, като разпъди една муха от сакото си. — Да го вземат мътните! Дойде ми една идея. Ама че история…

Адвокатът потри ръце като след добре свършена работа, но усмивката му угасна, когато Палму сякаш между другото запита:

— В кой клуб казахте, че членувате?

— Ка-какъв клуб… — смути се той.

— Нали споменахте, че снощи сте били в клуба, откъдето сте се върнали чак след един часа. Длъжен съм да проверя алибито на всички, които по един или друг повод са свързани със случая.

— Ни-нима наистина се съмнявате в мен? — Гласът му изразяваше безгранично удивление, дори не се нервира.

— Защо избързахте с двете нови завещания? Трупът на доскорошната ви клиентка едва бе изстинал, когато се втурнахте да гарантирате запазването на имуществото. Традиционните ви принципи не се съчетават с подобна експедитивност. Много съм любопитен да разбера дали сте искрен в съмненията си в младия Ланкела и затова ли отказахте да му дадете пари, или… — Той направи кратка пауза.

— Или какво? — заекна съкрушеният адвокат и облиза с език пресъхналите си устни.

— Или само ми подсказвате, че и вие го подозирате? Малко подъл номер по отношение на един бъдещ клиент.

— Вижте какво! — започна енергично Лане, който успя да възстанови душевното си равновесие и даже се ядоса, но Палму го прекъсна остро:

— Наименованието на клуба!

— „Тихите скачачи на овчарски скок“ — отговори обезпокоеният адвокат. — Един малък почтен кръжец, в който членуват такива като мен… хм… възрастни, сериозни хора. И, естествено, никой от нас не скача с прът — побърза да допълни той, когато забеляза физиономията на шефа. — Името е измислено само… само за забавление.

— Адресът му? На мен не ми е до забавление.

Когато излязохме, оставихме един крайно раздразнен и разтревожен човек, който яростно търкаше очилата си с крайчеца на носната си кърпичка.

XI

Комисарят се страхува от нови трупове. Устатият портиер от „Тихите скачачи на овчарски скок“. Диктовката. Лицемерието на шефа по отношение на алкохола. Тръгвам по пътя на убиеца и жертвувам един нов екип за тенис. Алибито на Ланкела се сгромолясва. Постъпката на Курт Курна.

— Защо Лане така бързаше да изготви завещанията на Кирсти Скроф и Ланкела? — мърмореше си комисарят, докато изкачвахме тъмните, изтрити и целите в дупки стълби на управлението. — Това е заплетено дело, много заплетено и се страхувам… — изведнъж млъкна и се плесна по челото, сякаш бе измислил нещо. Тонът му ме успокои.

— В случая се преплитат прекалено много подозрителни и необясними неща — допълних аз. — Имам чувството, че между тях съществува връзка и ако само успеем да схванем в какво се състои, всичко ще застане на мястото си. Но в настоящия момент наистина не разбирам… например…

Поколебах се, преди да продължа, но очевидно Палму сам бе изпаднал в недоумение, защото не ме прекъсна.

— Например адресът на Мустапя върху попивателната. И… и той, естествено, се… е… но…

— Убиецът постигнал ли е целта си? — тихо промърмори шефът и се загледа в мръсната стена на стълбището. — Двете нови завещания ми се виждат толкова безпредметни… И защо Лане тъй спешно ги състави? Дявол да го вземе, сега дори не желая да арестуваме престъпника! Да се надяваме обаче, че ще приключим следствието без втори труп…

Бъдещето показа, че догадката му не беше съвсем безпочвена. Въпреки това събитията се развиха не както той предвиждаше, а по съвсем друг начин. Корените на престъплението бяха много по-дълбоки, отколкото си представяхме тогава. И макар че всички нишки бяха вече в ръцете ни и оставаше само да… Но напразно бързам.

Разположих се в кабинета на Палму с намерението да препиша на машина записките си, които бяха неимоверно набъбнали и объркани. Той отиде на доклад при Хагерт, от когото трябваше да получи допълнителни указания. Върна се чак след час и потиснато съобщи:

— Естествено, лейтенантът е недоволен. Недоволен е, че е убийство; недоволен е, че Мустапя успя да грабне писмото; недоволен е, че кецовете на проповедника не съвпадат с онези, които са оставили следите на балкона, както и предполагах; недоволен е, че пуснах Ланкела и Курна заедно да събират снощната тайфа, макар че е глупаво. Ако летецът е искал да заздрави алибито си, като подкупи приятелите си, с които е бил, щеше да го е сторил вече. И изобщо Хагерт е сърдит… и нервиран. Поне се разбрахме засега вестниците да публикуват само кратко съобщение за нещастен случай на отравяне с газ. И утрешните разпити са само претекст, за да получим от губернатора разрешение за аутопсия.

Той с отвращение изгледа купчината написани на машина листа.

— Момче, пак те предупреждавам: никакви романи! На губернатора ще му е необходим цял преди обед, за да ги изчете. Само най-важните факти, които да го убедят, че е убийство. За мен можеш да напишеш всичко подробно, защото има вероятност някой отговор по това дело по-късно да се окаже съществен. Но не е спешно. А сега е по-добре да ти продиктувам показанията на свидетелите, за да не се наложи утре да ги преработвам пак. Сутринта няма да дойда преди работното време, а разпитите са насрочени за десет часа.

Седна мрачен зад бюрото и заби пръсти в слепоочията си — искаше да се съсредоточи, но след миг се оживи отново.

— И така… — започна той. — Данните от досието вече са заложени в научния център по криминалистика и в тях няма нищо неясно с изключение тези на Мустапя — Брумер. Картотекиран е, въпреки че не е осъждан. Що се отнася до Лане, обадих се на един познат в министерството на правосъдието, който ми разказа, че преди дванадесет години след една тъмна афера той загубил почти цялата си клиентела. Бил е в немилост, когато старата Скроф попада на него и, естествено, се е възползувала от случая да получи евтин адвокат. Освен това… — той млъкна, като се наслаждаваше на напрегнатата ми физиономия. — Освен това алибито му не е доказано. Изпратих човек в клуба и както очаквах, веднага след нашето тръгване адвокатът се обадил по телефона и помолил портиера да потвърди, че снощи е излязъл оттам към един часа, като се мотивирал с някаква особена причина. Така съвсем се е оплескал, защото портиерите в подобни заведения хич не обичат да си имат неприятности с нашего брата. Разрешителното за продажба на наливни спиртни напитки е уязвим документ и сам разбираш… Във всеки случай той с бил готов да се закълне, че вчера вечерта Лане напуснал две-три минути преди двадесет и три часа. С една дума, адвокатът е нощно пиле!

— Добре — изръмжах, подражавайки, без да искам, на Палму, — едно алиби по-малко! Действително объркана история.

— Имаме работа с хитър и умен убиец, който нищо не оставя на случая — отбеляза сякаш на себе си комисарят. — Една-единствена кибритена клечка, следа от гумена подметка, няколко капки кръв и спрялата именно пред онзи безистен кола — досега това са единствените факти. Автомобилът — знаеш ли, ако престъпникът е дошъл с него, странно е, че така очебийно, го паркира точно там. По-логично би било да го остави зад ъгъла.

— Подробности. Пък и Ланкела е припрян, намира се във финансово затруднение, но все не мога да повярвам, че е убиец.

— Следим непрекъснато Мустапя и незабавно ще бъдем уведомени, ако направи нещо съмнително — съобщи комисарят. — На дадения етап повече не можем да сторим. За сметка на това Ланкела… — той направи пауза и се загледа през прозореца към отсрещната страна на площада, където над внушителното кубе на Суркирко високо в пролетното небе кръжеше самолет, който приличаше оттук на пеперуда. Внезапно Палму зададе един на пръв поглед нелогичен въпрос:

— Я ми кажи: коя съвременна професия предполага наличието на здрави нерви, бърза реакция, огромно хладнокръвие и непоколебима решителност?

Проследих погледа му и възразих без желание:

— Той е само летец любител.

— Но опитва силите си и във висшия пилотаж — опроверга ме комисарят. — Дявол да го вземе, студена пот ме облива, когато на летището гледам някой да лети с главата надолу и на два метра над земята! Поставят живота си на карта, без да се колебаят нито секунда! И ако той има достатъчно сериозен мотив…

— Ланкела е мъж. Може да живее разточително, да е потънал в дългове, но никога не ще повярвам, че такъв човек е в състояние да убие за пари… — млъкнах и глупаво се загледах пред себе си, после вяло продължих: — Той по-скоро би се оженил, отколкото…

— Кои са най-силните мотиви за едно убийство? — зададе риторичен въпрос Палму. — Пари, омраза и любов. Аз също не вярвам да пречука леля си само за пари, но за подобни хора страстта е хиляди пъти по-важна от златото. И ако престъплението е било за него последното средство, той не би се колебал.

— Ири Салмиа е извънредно красива и много мъже са обезумели по нея. А вероятно с малко не се задоволява… — мрачно го подкрепих аз.

Започваше да изглежда злокобно, защото, честно казано, чувствувах някаква симпатия към младия Ланкела. Тази лекомислена, безгрижна и луда глава заслужаваше по-добра участ. Но както и да е.

Палму заговори, сякаш искаше да сложи в ред собствените си мисли:

— Не се ли оставяме антипатията ни към хора като Мустапя да ни заблуждава? Подобно хитро, потайно злодеяние много би му приличало, ако не беше страхливец. Не е и хладнокръвен. Да мошеничествува, да съблазнява невинни момичета — на това, разбира се, е способен, но…

— Но и плъхът започва да хапе, щом се окаже в безизходно положение — напомних аз.

— Да, ако наистина се окаже в такава ситуация. Малко се съмнявам обаче. Той едва ли щеше да разказва подробно за грозната история, разгневила госпожа Скроф, ако по някакъв начин вече не я е уредил. Най-много да загуби мястото си в енорията, но и по-рано е започвал от самото начало. А доживотен затвор… Не, липсва му смелост и все повече вярвам, че признанието му поне отчасти е вярно. И ако наистина след разговора с него покойната пак е променила решението си, работите на племенника и започват да изглеждат съвсем зле. Тогава миналата нощ е имал последна възможност.

— Още е рано да гадаем — нека се придържаме строго към фактите! — ехидно казах аз, защото времето напредваше заплашително, а освен мен нямаше кой друг да пише протоколите.

— Аз не гадая, а само планирам следващата стъпка, с която ще съберем още факти — с достойнство произнесе Палму. — И какво се заяждаш. До осемнадесет часа всичко извършено досега трябва да бъде отразено писмено. Не прекъсвай диктовката ми с празните си дрънканици!

Той действително се зае да ми диктува и работата потръгна.

В седемнадесет и четиридесет и пет метрдотелът ни въведе в помещението на клуба. Комисарят искаше да огледа обстановката преди идването на другите и имаше защо. Тук можеше да се влезе от три различни места.[1] От долния ресторант, към малката стаичка на метрдотела, която бе до ресторанта на втория етаж, водеха стълби, а оттам, през друга врата можеше да се отиде до коридора на клубния апартамент, който се състоеше от две малки стаи и тоалетна, и бе свързан и с две зали за конференции. Дотам можеше да се стигне и по големия коридор, след като се изкачиш на втория етаж и пресечеш огромния ресторант. Коридорът на клубния апартамент водеше до стълбището, където имаше търговски кантори и което незабелязано излизаше на улица „Клуви“. Метрдотелът ни разказа, че предишната вечер са имали само няколко компании и постоянните посетители са били, както обикновено, в долния ресторант.

Резултатът от огледа накара Палму тихичко да подсвирне, а и моето настроение спадна. Беше ясно, че оттук човек има възможност да се измъкне, в каквато иска посока, и то почти незабелязано. Портиерите в големия коридор и от долния ресторант ни увериха, че доколкото им е известно, снощи господин Ланкела не е напускал хотела. Но вътрешното коридорче на клубния апартамент бе предназначено именно за тайни влизания и, излизания и тук нямаше портиер.

В малката зала бе сервирана маса за десет души и Палму лакомо гледаше сандвичите, когато, грейнал от радост, че е домакин, пристигна Курна, последван от Ланкела и двама лекомислени хлапака. Часът беше точно шест и комисарят ми направи знак. Облякох висящото на закачалката палто и поех по водещия към улица „Клуви“ коридор, като оставих отворена вратата след себе си. Предварително бях инструктиран какво да правя.

— Къде, по дяволите, тръгнахте? — попита учуден художникът. — След малко започваме!

Вместо мен отговори шефът:

— Разбира се, че ще се върна веднага, щом полагащите се три чашки бъдат изпити. Не ще позволя на свой подчинен да консумира в мое присъствие алкохол и освен това сме на работа.

— Надявам се, че не е неприятна. Един малък коктейл, докато чакаме другите, комисарю? — предложи Курна.

Шефът не отказа и след като опита леденото питие, призна простичко:

— Честно казано, не желаех подчиненият ми… хм, да гледа, че пия. Не искам да давам лош пример на по-младите и… затуй го изпратих да свърши една работа.

Баронът го изгледа подчертано остро и каза полугласно:

— Вие съвсем не сте тъй глупав, колкото се представяте. Във всеки случай уважавам ви, комисарю. Наздраве!

Изпиха чашите си до дъно и като се усмихваше необяснимо, художникът попита:

— Колко килограма тежите?

Палму се изчерви, защото това бе слабото му място.

— Не отричам, че… хм… гоня стоте — призна той. — Но те са разпределени повече или по-малко равномерно по тялото ми, тъй че не изглеждам дебел. Например коремът ми… Защо ми задавате този въпрос? — изведнъж стана подозрителен той. Курна се подхилваше някак язвително.

— Просто така, мина ми през ума. Може би ще ви спомена в завещанието си. Съставянето на завещание днес у Лане ми се видя дяволски приятна работа — чак ръката ме засърбя да грабна писалката.

— На мен пък не! — остро реагира шефът и го погледна право в очите: — Какво всъщност имате предвид?

— Значи забелязахте — каза като че на себе си младежът и веднага си възвърна предишния безгрижен тон: — Нищо, съвсем нищо, дрънкам щуротии и ви правя компания. Господи, щеше да бъде съвсем глупаво, ако например тържествено ви бях попитал за най-интересния случай в дългата ви практика!

Другите от компанията пристигнаха и той забърза насреща им.

(Горният откъс предавам по спомените на Палму, следователно той не е плод на свободното ми въображение, както първата глава на книгата, която написах, за да изтъкна на какво съм способен като писател. Този разговор обаче е напълно автентичен и смятам за свое задължение да го приведа тук, защото от него става ясно, че Курна още тогава е знаел… Но да не избързвам.)

Междувременно се измъкнах от улица „Клуви“, където ме чакаше взетата под наем спортна кола, с която пристигнахме преди това. Извадих от багажника малък сак с гащета и фланелка за тенис и седнах зад волана. Отворих го, смених обувките си с кецовете, които се намираха в него, запалих и се понесох по „Доркеавуори“ и „Каптени“ право към улица „Лайванмиес“, където спрях по посока на движението, точно пред известния ви вече безистен. Преди да сляза, сложих черни очила, вдигнах яката на палтото си и нахлупих шапката съвсем до очите. Желязната врата беше заключена. (Организира го Коки.) Промъкнах ръка през решетката и лесно стигнах езичето — вдигнах го. Вмъкнах се, бързо пресякох двора, стъпих на боклукчийската кофа, после на стената, спуснах се по решетката, притичах през втория двор, стъпих на капака на другата кофа, прехвърлих се през зида и скочих оттатък върху оставената кофа за боклук — бях в двора на госпожа Скроф. Все така чевръсто се насочих към вкопаната в стената на къщата желязна стълба, съблякох палтото си, оставих го на земята и се закатерих. Нарочно не поглеждах надолу, защото ме беше малко страх. Когато комисарят ми възлагаше задачата, не посмях да призная, че лесно ми се завива свят.

Без особени усилия се изкачих от третия етаж на покрива. Дори не се задъхах. Улесних придвижването си, като се държах за тесния, здрав улук и така изминах четирите метра до балкона на покойната, над който висеше стрехата. Естествено, бях с къси ръкавици и внимавах да не стъпя върху покритите през деня от момчетата места, където бяха намерени следите и капките кръв.

Предстоеше най-страшното. Седнах, провесих крака и подпрян на лакти, докоснах металния парапет на верандата. Признавам, че това беше най-неприятният момент, и скочих от тясното, високо и хлъзгаво стъпало. В действителност всичко мина неочаквано лесно.

Извадих памучния тампон от ключалката, измъкнах от джоба шперц, който веднага стана, тъй като сутринта вратата бе отворена с него. Тръпки лазеха по гърба ми — имам твърде живо въображение, което неведнъж е давало повод на Палму за подигравки. И няма да скрия, че едва не получих удар, когато с влизането ми приклекналият невидим Коки излая два пъти и ме удари с костеливата си ръка по глезена. Подобно действие комисарят не бе предвиждал, но очевидно Коки също искаше да даде своя принос за делото и своеобразното му чувство за хумор го подтикна да постъпи така.

Но и аз доста добре имитирах душенето на кучето, защото той изохка и помоли за милост. Пренесох го през стаята и го тръшнах на пода във възможно най-естествената поза.

— Слаб, две! Седни си! Първо трябваше да светнеш!

Не си направих труд да му отговоря, ами запалих лампата и той се хвърли на леглото, за да изпълни ролята на безшумно хъркащата жена. За мен гледката бе всичко друго, но не и приятна. Отидох в кухнята, пуснах газовия котлон и излях върху него ечемичената каша от металическото канче, така че пламъкът угасна със злобно съскане. Затворих двете врати, които водеха към коридора, а другата към спалнята на госпожа Скроф, оставих открехната. Огледах се и излязох на балкона, след което избърсах прага му. Заключих. С червена кибритена клечка натиках обратно памука в дупката. Оставих клечицата да падне на терасата — слабият полъх на вятъра я отнесе на балкона на госпожица Халама. През стъклото на вратата видях как Коки изведнъж скочи и отиде да затвори крана на газта. Това беше малкото ми отмъщение към него и аз се ухилих. Избърсах стъпките си с измъкнатия от джоба парцал. После, като се подпирах с ръце в стената, стъпих върху хлъзгавия парапет и достигнах стрехата. Поех дълбоко въздух, опрях се с лакти върху нея и се прехвърлих горе. Върху цимента на балкона бе останал само един отпечатък — там, където бях стъпил последния път.

Малки капчици пот избиха по слепоочията ми, докато се спусках обратно. Върнах се по пътя, по който дойдох, и седнах в колата. Зад ъгъла завих по „Ранта“, продължих по „Пуйсто“ по посока на центъра. На едно спокойно място спрях и свалих кецовете. Пред „Каупатори“ колата внезапно „занесе“ встрани и спря близо до малък пристан. Изпсувах и слязох, за да видя предната гума. Наблизо имаше доста минувачи, но едва ли някой забеляза кога пуснах във водата сака с екипа за тенис, черните очила, ръкавиците и парцала. Поради сложената предварително тежест, която представляваше парче желязо, чантата бързо тръгна към дъното между две моторни лодки. Отново трябваше да пожертвувам известна сума, защото полицията нямаше средства за подобни експерименти и само неизживяното детство ме накара да извърша всичко толкова правдоподобно. Пък имах и пари и можех да прежаля един нов костюм за тенис, щом ми харесваше.

Минах по „Суртори“ и „Халитус“ и паркирах на улица „Клуви“. Забележете, че с изключение на това, дето пуснах чантичката в морето, не направих нищо, което да привлече нечие внимание — дори не обърнах колата. Освен това убиецът е действувал през нощта и спокойно е могъл да мине например по брега на парка „Кайво“. Не зная как, но в главата ми се беше загнездила мисълта, че е изхвърлил в залива всички издайнически предмети. Незабелязано се вмъкнах в хотела и после в коридора на клубния апартамент. Съблякох палтото си и го окачих на закачалката при другите. Шумната компания ме забеляза едва след минута.

Свърших толкова много неща и имах чувството, че е минал най-малко час, а когато погледнах часовника, стрелките сочеха осемнадесет и двадесет и две. Прошепнах резултата на комисаря, който зачервен седеше на почетното място между Ланкела и Курна, и тихо се промъкнах до запазения за мене стол в долния край на масата. Попаднах между едно доста красиво момиче и дебел младеж и както е редно, се представих. Вярно, че не беше задължително, защото никой от двамата не ми обърна внимание.

Останах без ордьовър, но с апетит изядох супата и пържолата „Оскар“, тъй като, въпреки че вече не бях в подрастваща възраст, както мислеха грижовните ми лели, стомахът ми искаше своето. С удоволствие бих излапал и десерта, но другите дори не го погледнаха и аз също го оставих, като се задоволих с кафето и чаша пунш. Шефът избра коняк и независимо от това с бащински упрек погледна към мен. Изглежда, бе доволен от компанията, защото бъбреше с напевния си, успокояващ глас и Курна непрекъснато се забавляваше, като виждаше как в останалите все повече и повече се затвърждава мнението, че Палму е един добродушен, безобиден стар глупак.

За другите гости не си струва да се говори много. Всеки може да ги види, ако си направи труда да надникне около двадесет и четири часа в бар „Кямпи“ например или в „Гранд“ и „Койво“. Най-сетне комисарят вдигна чашата и започна:

— Драги гости, благодаря на уважаемия домакин, художника барон Курстрьом, за приятната вечер, но за съжаление дългът скоро ще ме принуди да ви напусна, ето защо трябва да изясним някои подробности, което е и целта на нашето събиране. По всяка вероятност всеки знае кой съм и в общи линии за какво става дума. Сега ви моля да си спомните какво правихте снощи тук, да кажем, между двадесет и четири и тридесет и един часа. Отсъствуваше ли някой тогава?

Всички дружно весело отговориха, че никой не е отсъствувал. Но после стана ясно, че е доста трудно да се уточни кой какво е вършел по това време. Измина почти половин час, преди да получим следните не особено блестящи резултати:

Компанията вече се била пръснала по стаите: една двойка се мъчела да танцува в голямата зала, а Курна по неволя трябвало да свири на рояла. Но непрекъснато грешал, докато накрая му станало толкова лошо, че един приятел го придружил до тоалетната. В интересуващия ни интервал друга двойка седяла в съседната стаичка и според думите им си приказвали за най-различни „сериозни неща в живота“. Художникът се върнал и го сложил да легне в отделеното с перде от малката зала сепаре. Някакво момиче сложило на челото му парчета лед, той признал, че е отвратителен човек, и заспал. Алкохолът продължавал да се лее, после пожелал да разкаже стар виц на всеки от присъствуващите. Не можа да се закълне, че е говорил и с Ланкела, но твърдеше, че го търсил навсякъде към двадесет и четири и петнадесет минути — знаел с точност, защото непрекъснато гледал часовника си, тъй като анекдотът бил за евреин и шотландец, които си разменяли часовниците.

Никой не беше в състояние да се закълне, че е бил с летеца. Всеки предполагаше, че е отишъл при друг.

По едно време настроението спадна и в залата се възцари ледена тишина. Пребледнял, Ланкела седеше със здраво стиснати зъби, пъхнал превързаната си ръка в джоба. Курна презрително се огледа и извика подигравателно:

— Уж всички сме приятели, а какви сме страхливци! И такива хора аз каня на вечеря… Ако знаех, когато поднасяха коктейлите, щях да ви сипя рициново масло!

— Разследвам убийство — сухо напомни Палму.

— Добре! — каза заплашително художникът. — В много отношения аз съм негодник и някои ме смятат за чудак. Но има нещо, за което ще мога без срам да си спомням, когато отида при прадедите си и всеки започне да разказва за най-големите лудории, които е извършил през земния си живот. Никога не съм оставял приятел в беда и не съм излъгал доверието му — подкрепял съм го и за добро, и за зло. Преди триста години родът ми станал дворянски, защото един от праотците ми предоставил жребеца си на краля. И този обикновен и тъп финландски ратай от Курнала, когото в същия бой направили на пестил, бил зрънцето, което покълнало!

— Говорим за днешния ден — спокойно отбеляза комисарят с потиснато, сякаш състарено лице. Да си призная — беше споделил с мен, че стомахът започвал да го свива всеки път, когато доказателствата станат неопровержими и фигурата на престъпника се очертае. Полицейската работа далеч не е безкрайно приятна, както си я представят някои младежи.

Курна престана да се прави на шут, тъмните му вежди се сбърчиха и той студено погледна Палму, после тържествено каза:

— Готов съм да се закълна, че снощи, точно в двадесет и четири часа Кале дойде при мен в сепарето и си призна, че е пиян като свиня. Разсеяно пъхна буца лед в пазвата ми и се търколи да спи. Така прегърнати, тихо оплаквахме жалкия си живот, като си припомняхме невинното детство. В двадесет и четири и тридесет не ме прекъсвайте, комисарю, аз погледнах часовника си — той се изправи и рече: „Да пием!“ Станахме и всеки ще потвърди, че се чукнахме. Наистина, макар че имам слаб стомах, двамата се натряскахме порядъчно и по-късно това стана причина за скандала при паметника.

Палму мълча известно време, пък и никой от присъствуващите не си отвори устата. Гостите малко нервно се размърдаха, сетне изведнъж се сетиха, че трябва да ходят още някъде.

Шефът разпита и сервитьора, като поиска да узнае какво количество алкохол е изпито снощи. Не бе трудно да се установи, защото подкрепената с чек сметка още стоеше неизплатена в канцеларията на хотела.

— Осем човека — пресметна той — шестнадесет коктейла, десет бири, три половинлитрови бутилки коняк, половин литър ликьор, половин литър пунш, половин литър нектар и осем шишета шампанско…

— Опитахме се на прощалната вечер да направим боле — обясни Курна.

— Свинщина! — порица го комисарят. — Нали стомахът ви не беше в ред, господин Курна. Не, няма да мине! Свидетелствуването ви в полза на Ланкела е равносилно на нула и ви предупреждавам да престанете!

— Ако се стигне до съд — каза художникът с помрачняло лице — готов съм да се закълна, че е истина. И ще го направя по-убедително, отколкото преди малко. Ваша работа е, комисарю, да ме опровергаете, но нямате представа как ще се усложни всичко.

— Ала присъствуващите твърдят, че сте били толкова пиян, че не сте могли да свирите на пианото.

— На рояла — поправи го с достойнство младежът. — Хващам се на бас, че вие и сега не ще можете!

Вените на челото на шефа се издуха, без дума да продума, той се обърна и излезе. Даже не благодари за вечерята, но аз добре го разбрах.

Разпитите на метрдотела, келнера и портиера не донесоха нищо ново на следствието. Възможно бе, макар и малко вероятно, Ланкела да е излизал или влизал между двадесет и четири и двадесет и четири и тридесет, но никой не го беше забелязал. Сервитьорът не си спомни да го е виждал, при все че отсъствието му едва ли би привлякло вниманието му. Естествено, може и да е лежал в сепарето, което бе отделено от залата със завеса. Келнерът помнеше добре, че малко преди полунощ носил там лед за барон Курстрьом, на когото му било прилошало. Клиентът му благодарил, като го нарекъл „скъпи, стар опосуме“…

Бяхме във фоайето на хотела и комисарят разпитваше още веднъж портиера, когато погледът ми се спря на списъка на гостите. Трепнах от учудване и искрица надежда блесна в съзнанието ми. Тъй като не научи нищо ново, Палму тръгна да си върви и ядосано ми махна да го последвам.

— Вероятно си забелязал, че Ири Салмиа също е отседнала тук — подхвърлих му небрежно.

Зарадва ме видът на застаналия за миг буквално в ловджийска стоика шеф, който изведнъж заприлича на надушила дивеча хрътка. Е, извинете ме за сравнението, но в поезията поне ме бива. Във всеки случай така се разбърза, че без да чакаме асансьора, хукнахме нагоре по стълбите. Донякъде постъпихме правилно, донякъде не, защото на третия етаж срещнахме слизащия с невинна усмивка Курна. Явно беше в прекрасно настроение и услужливо ни упъти:

— Третата врата вдясно. Бях на посещение при моя стар, болен чичо, който живее на горния етаж — и като си подсвиркваше, ни отмина.

— По дяволите! — прокле след него Палму. — Ама и ти си един глупак! Защо не погледна по-рано списъка… — упрекът му не беше много справедлив, но мълчаливо преглътнах и той продължи по-спокойно: — Този човек ни мами непрекъснато — не вярвам на нито една негова дума! Но защо толкова прозрачно го прави — ето кое най-много бих искал да зная!

— Такъв му е стилът — ухилих се аз. — Остроумие на всяка цена, дори пред прага на смъртта — един вид черен хумор.

Това е — и психологията си има положителни страни, но комисарят не ми позволи да го убеждавам, а сърдито изръмжа:

— Повърхностен, безхарактерен, фурнаджийска лопата, перчи се с прадедите си и се прави на безкрайно умен!

Ири Салмиа беше в стаята си и бързо затвори куфара, когато, без да чакаме отговор на почукването, нахълтахме вътре.

— Що за нахалство?… — започна танцьорката, но млъкна и ми се усмихна. Наистина беше очарователна — стройно, гъвкаво тяло, здрави, красиви крака и момчешка глава.

— Не се опитвайте да се преструвате! — изръмжа шефът, който, макар че никога не би си признал, се смути от пленителната й усмивка. — Прекрасно знаем, че художникът Курна преди малко беше тук и ви предупреди. Къде заминавате?

— С вечерния влак за Турку и оттам за Стокхолм — услужливо отговори тя. Очите й бяха ясни и смели, а малките й изящни гърди съблазнително опъваха дрехата. За тях можех и да не споменавам, защото кога по-малко, кога повече ги излагаше при представленията. Впрочем в книгата ми няма да откриете нищо неморално.

— Ще видим — свирепо се озъби комисарят. — Какви инструкции ви даде Курна?

Тя не отвърна, а запали цигара и седна, като с жест покани и нас. Със замрежени очи погледна Палму и бавно изрече:

— Истината. Вярвате или не, но той ме помоли да кажа истината, само истината и нищо друго, освен истината.

Шефът избърса потта от челото си и тържествено заяви:

— Не мислете, че съм някакъв сополанко, който ще ви позволи да го водите за носа!

Ири Салмиа го прекъсна учудена:

— Точно така се изрази и художникът, но как отгатнахте? — и лукаво премигна. — Информира ме, че сте интелигентен и хитър, макар че… хм… изобщо нямате вид на такъв… — Тя деликатно извърна поглед. — Затова било най-добре просто нищо да не крия. Сам не е могъл, защото обещал на Ланкела. Горкият Кале — не разбирам защо не желае да ме намесва? А истината е, че снощи между двадесет и четири и един часа беше при мен.

— Дявол да го вземе! — тихо простена Палму. — Много е чевръст този Курна — кога успя да ви даде толкова точни сведения за часа?

[1] През лятото банкетната зала на хотела бе значително разширена, така че описваната картина вече принадлежи на миналото. — Б.авт. ↑

XII

Шегите на Курна са възмутителни. Ири Салмиа споделя трогателната история на живота си. Палму проговаря на немски, а адвокатът Лане изпитва ужас от съпругата си. Ланкела сваля превръзката си. Делото вече щеше да е ясно, ако…

— Добре разбирам, че се съмнявате в думите ми, комисарю — след кратко мълчание заяви неприветливо жената. — Сигурно си въобразявате, че Карле е виновен и с цената на всичко се стараете да съберете доказателства срещу него. Само не мога да разбера как на полицията й се ще да вдига толкова шум за подобна дреболия… Естествено, предполагам, че на госпожа Скроф не й е особено приятно, ала…

— Боже мой! Госпожице, чувате ли се какво говорите! Защо се преструвате? — Палму ужасен се хвана за главата. Ири Салмиа се стресна и неспокойно взе да гледа ту единия, ту другия.

— Но какво става всъщност, какво ви тревожи вас двамата? — попита тя с треперещ глас. — Прекалено много вълнения за едно малко кученце!

— Нима не разбрахте, че става дума за хладнокръвно убийство? — изохка шефът. — Опитайте се да се успокоите, госпожице!

Трябва да призная, че от присъствуващите танцьорката беше най-спокойната. Палму, както впрочем и всички ние, имаше слабостта без колебание да приписва на другите собствените си недостатъци.

— Художникът ми каза, че Ланкела е заподозрян в убийството на дакела на леля си и вие разследвате случая — обясни тя и очите й заблестяха като диаманти. — Според мен нещата са толкова прости и ми е чудно как може Карле да постъпва толкова глупаво и да не признае, че по онова време е бил тук. Госпожа Скроф обича кучето си и ще се разсърди много, ако разбере, че племенникът й ме е посетил, но за сметка на това…

— Чуйте сега, госпожице Салмиа! — започна комисарят с треперещ от вълнение глас, като се опитваше да възвърне самообладанието си. — Това вече е прекалено! Безвкусна и абсолютно неуместна шега. Нима Курна не ви е казал, че Карле Ланкела е заподозрян в хладнокръвното и хитро замислено убийство първо на собствената си леля — госпожа Скроф, а после и на кучето?

Едва сега разбрах напълно странното чувство за хумор на художника. Ако беше наблизо, щях да го цапардосам здравата, защото танцьорката бавно пребледня като платно, подпря се на стената и с отпаднал глас прошепна:

— Ис-истина ли е? Извинете, но толкова съм изненадана… Моля ви за чаша вода!

Като дете склони глава на рамото на Палму, зъбите й тракаха и едва успя да отпие глътка.

— Курт е зъл, шегата му е прекалено ужасна! Никога няма да му простя.

— Той е луд! — безжалостно отсече комисарят. — Ненормален. Мястото му е в психиатрията. Видях неговите картини — тръпки ме полазиха… Простете, че ви изплаших, госпожице! Във всеки случай разбрахте, че се касае за извънредно сериозно нещо и е необходимо нищо да не скривате.

— Но Ланкела наистина беше тук. Поглеждах ръчния си часовник, защото бях нетърпелива и се опитвах да го изгоня.

— Може ли някой да го докаже? — бързо реагира шефът.

— Камериерката донесе предварително поръчания чай. Тъкмо се бях върнала от едно частно соаре, където имах номер — каза тя, но внезапно трепна и се наведе напред, сякаш искаше да спре Палму, чийто дебел пръст все пак успя да натисне копчето на звънеца.

Мълчаливо и неподвижно чакахме около минута. Танцьорката облиза два пъти изпръхналите си устни, понечи да каже нещо, но не събра смелост. Тъмните й очи бяха тревожно впити във вратата. Почука се.

Камериерката на етажа имаше приятен външен вид и бе една приветлива беловласа жена.

— Когато към двадесет и четири и петнадесет донесохте чая, госпожица Салмиа с кого беше? Помислете добре — аз съм криминален комисар.

Тя погледна малко учудено танцьорката, но отговори непосредствено и съвсем откровено:

— Тук нямаше никой. Напълно съм сигурна!

Та така…

Тръгна си и Палму хвърли укорителен поглед на момичето, в чиито очи блестеше кристална сълза; мигаше често-често.

— Може да ви звучи невероятно, но тъкмо се канех да ви кажа, че когато чух почукването, помолих Ланкела да влезе в банята. Не желаех да го виждат толкова късно в стаята ми.

— Напълно ви вярвам! — подигра се той и студено измери кръшната й фигура. Ири Салмиа внезапно отметна назад глава, засмя се горчиво и произнесе с глас, наподобяващ скърцане на нож по стъкло:

— Добре, комисарю! Аз съм само една танцьорка и сигурно ще ви се стори смешно, но ще ви призная, че след полунощ при мен никога не е имало мъж. Кажете, колко години ми давате?

Палму се смути, но очите му нито за миг не я изпуснаха.

— Ако разчитате на някаква уловка — грешите — враждебно отговори той. — Правите възможното да изглеждате на осемнадесет, но обзалагам се, че сте минали двадесетте и пет.

Възбудата й премина, горчилката в гласа й се смени с уморена потиснатост и тя спокойно каза:

— Много сте любезен, но в действителност съм на тридесет и три. Не се чудете… козметика… гимнастика — всяка една от тези години беше дяволски трудна. Какво ви е известно за живота на танцьорките? Дисциплината в казармата е детска игра в сравнение със спазваната от мен. Най-малко по пет часа упражнения на ден и ако не тренирам четиридесет и осем часа, мускулите ми се отпускат, а за възрастта ми това не е безопасно. Чаша портокалов сок за закуска, лист салата и една ябълка за обяд — знаете ли какво означава подобно меню за здрав човек… — Тя се засмя; чувството й за хумор се събуди. — Е, малко прекалих, но има моменти, когато, уморена до припадък, се разревавам само при вида на кашата, която яде малкият ми син — възхитителна, златистожълта овесена каша с масълце…

Комисарят не успя да скрие изумлението си, с блуждаещ поглед изтри капките пот от челото си и недоверчиво заекна:

— Де-дете ли?

— Точно така — имам чудесно момченце, мъж също. Живеят в Стокхолм близо до родителите на съпруга ми, който е швед. Салмиа е артистичният ми псевдоним. Мъжът ми е сляп — загуби зрението си при една злополука в мината „Болде“ и затова аз трябва…

— Но всички мислят, че… — започна с последни сили Палму, но тя уморено махна с бледата си, красива ръка:

— Хората — продължи тя с горчиво презрение и ненавист — този жаден за сензация, преситен от плюскане и пиене свят, който лакомо поглъща всяка клюка, която се разнася по дансингите на танцовите вечери, ах, как се отвращавам, но съм принудена! За няколко зимни месеца печеля толкова, че да можем да живеем цяла година спокойно. После дишам чист въздух, лягам в двадесет и два часа и… и… аз обичам мъжа си. Ужасната, омразна зима вече отмина — утре се качвам на парахода и… богатите безделници ще подемат нова сплетня и ще мислят, че съм заминала на юг или в Париж с новия си любовник… но… повярвайте ми — никога не съм изменяла на съпруга си. Всичко казано от мен лесно можете да проверите чрез стокхолмската полиция. Разбира се, трябва да танцувам, сякаш съм млада и съм длъжна да приемам цветята и ухажванията на бохемите и да бъда любезна с тях. Всяка одумка за мен е реклама, а младият Ланкела… — тя замълча и стана сериозна.

Използувах цялото си умение, за да запечатам върху хартията най-важното от темпераментния й изблик. Комисарят я гледаше малко строго, но и кимна да продължи и тя заговори тихо, като че обмисляше всяка дума:

— Той беше много влюбен. Извънредно чувствителен е и мъжествен, но в сравнение с мен е хлапе — най-малко със седем години съм по-възрастна от него, въпреки че не знае. Освен това е добър — никога не се е държал нахално като останалите. И… и… два пъти му позволих да ме целуне, и то за награда, че е бил послушен. Има мека и светла коса… почти същата като на сина ми. Тук бях страшно самотна. Две целувки, какво ли са…

— Хм-м — изръмжа Палму и се изчерви.

— Но след това горкият младеж съвсем хлътна — не съм искала, но коя ли жена не се ласкае, когато вижда, че някой мъж е готов на всичко заради нея, и не се отдръпнах навреме. Знаеше, че скоро заминавам и се разстрои много. И вчера вечерта… снощи дойде тайно тук. Човек може много лесно да се измъкне от клубния апартамент през големия ресторант и оттам да отиде към хотелските стаи, без да го забележат портиерът и момчето от асансьора. Знаеше, че не приемам никого, и затова пристигна, без да ме предупреди. Приличаше на луд, беше пил и се скарахме жестоко…

Тя се задъхваше. Замълча. Гърдите й се повдигаха бързо-бързо, а красивите й очи блуждаеха нанякъде.

— Заплаши, че ще си тегли куршума. Щял да получи от леля си, която го принуждавала да се ожени за доведената й дъщеря, двеста хиляди марки и искаше да избягаме в чужбина, за да сключим тайно брак. Ох, още е хлапак и не разбира живота, но беше ужасно сериозен, уплаших се, че наистина ще посегне на себе си и разбрах, че само едно нещо ще помогне…

Отново спря и пренебрежително погледна Палму, който, червен като рак, притеснено се въртеше на стола си.

— Отгатвам мислите ви — в глухия глас на Ири Салмиа се долавяше умора — да, зная, че се ползувам с репутацията на достъпна жена. Подсказах на Ланкела, че само съм си поиграла с него, че съм го използувала, за каквото ми скимне. Какво са двеста хиляди за мен — с тях можем да изкараме най-много два-три месеца. Дадох му да разбере, че на мен ми трябва наистина богат любовник. Споменах едно име, добре известна фамилия… Беше страшно да го гледа човек — пребледня като мъртвец, а очите му пламнаха, но повярва. Зная, че бе жестоко и безчовечно, но друго не би помогнало, комисарю. И… той ме удари като… като че ли съм някоя проститутка… каза, че най-сетне съм го излекувала от детското му увлечение… Да-а, ужасна сцена, това беше единственото, което можех да направя.

Дълго мълчахме. В мен се зараждаше неясно чувство на възхищение към тази стройна, смела жена, която наистина бе… много красива.

— Следователно, готова сте да се закълнете, че Ланкела е бил в стаята ви между двадесет и четири и тридесет и един часа — обобщи Палму, чиито неумолими очи търсеха и най-малкото колебание по лицето й.

— Кълна се! — машинално отговори тя, силно пребледняла. — Той е добро момче, а аз се отнесох жестоко с него, но друго не би го спасило. Какво ли не бих дала, за да не се замесвам в един съдебен процес — мъжът ми и малкият ми син ще бъдат опозорени. Бъдете човек, комисарю!

Отново се възцари тишина. Накрая шефът каза:

— Вярвам ви… хм… госпожо Салмиа, и ви разрешавам да си заминете. Но щом пристигнете, веднага се обадете в свинската ви полиция и бъдете на разположение, в случай че ни потрябвате. Няма да е човешко да не ви позволя да отпътувате, щом всичко, което… хм… разказахте, е вярно. Но… както и да е — излишно е да говорим повече. Лека нощ, госпожо!

В красивите й очи се четеше искрено учудване. Изразът й бе толкова странен, че аз трепнах, когато затварях, вратата.

— Прекрасно момиче! — подхвърлих плахо, докато слизахме по стълбите. Очарованието й бе толкова силно, че не можах да се въздържа.

— Може би искаш да кажеш прекрасна измамница — отговори раздразнено шефът. — Тя действително лъжеше толкова умело — дори мен успя да разчувствува. Но ако ни заблуждава, и студентката от политехниката с кавалера си утре идент… иденто…

— Идентифицират — обадих се насмешливо.

— Точно така — още по-саркастично се съгласи той. — Ако идентифицират в Ланкела мъжа, който снощи се е качил в колата пред безистена на улица „Лайванмиес“, тогава и тя ще си изпати! Ще я обвиня…

— Е, да, но само ако лъже… — отбелязах със съмнение.

— Подобни сантиментални истории можеш да прочетеш, в който и да е седмичен вестник по света — горчиво изръмжа той. — Сляп мъж и момченце с пухкави косици… — пфу, дявол…

— И такива неща се случват — романтичното ми въображение ронеше сълзи на съчувствие към Ири Салмиа.

— Вероятно е останала като гръмната, когато без колебание й разреших да замине! — предположи отмъстително комисарят. — Да допуснем, че лъже, но тя е умна и, естествено, се досеща, че някое от момчетата може да я придружи до Стокхолм, и да изям старите си галоши, ако там успее за един ден да се сдобие със сляп съпруг и дете. Трябва да я изобличим в противоречие, иначе трудно ще разрушим алибито му. Защото, ако е казала истината, то ни е преразказала разговор, който действително е провела с Ланкела, но по-рано, през деня. А може просто да има предвид някой бъдещ богат любовник и летецът е бил изритан. Дори и да ги подложим на кръстосан разпит, няма да ги хванем в противоречие. Момичето е достатъчно хитро, че да не измени нито дума от казаното помежду им. Но ако са разговаряли преди интересуващото ни време, получаваме още едно доказателство срещу него — тогава мотивът му е съвсем ясен. Двеста хиляди са малко — тя има нужда от по-заможен любовник. Was willst du noch mehr[1]?

Палму самостоятелно бе изучавал немски и особено се гордееше с постигнатите забележителни резултати. Имаше малко странно произношение, но от деликатност не желаех да му го кажа. Мълчаливо крачехме в сумрачната пролетна вечер по осветяваната от неоновите реклами „Алексантерикату“.

— И колко добре успя да предаде разговора! — с неволно възхищение рече комисарят. Постепенно някои неща ми се изясниха и настроението ми изведнъж спадна. В полицейската работа има моменти, които никак не са приятни. Тя безмилостно разрушава младежката вяра в човека.

— Имаш предвид началото, нали? — попитах, за да покажа, че не съм толкова тъп, колкото си представя. — Ако лъже, прави го доста умело. Престори се, че Курна изобщо не й е казал за убийството; Заповядал й е да замине за Стокхолм, за да не можем да я разпитаме. Слепият съпруг, малкото момченце, трудния, но порядъчен живот — бих преглътнал всичко, но накрая този самопожертвователен жест беше страшно хитро изпълнен…

Разочарованието ми беше толкова искрено, че Палму спря и ме изгледа. Изведнъж започна странно да се колебае, после каза приятелски грубо:

— Недей, момко, глупаво е да се кахъриш за подобни работи. И знай, че не всички хора са тъй зли, както ние сме принудени да приемаме. Сам разбираш, че сме длъжни да допускаме най-лошото. А алибито на Ланкела е много уязвимо.

— Шантавият Курна ужасно ни се бърка и с това ме нервира до немай-къде — опитах се да оправдая раздразнението си.

Продължихме да вървим бавно.

— Курна ли? — шефът внезапно се закова на място. — Да го вземат мътните! Защо лъже толкова прозрачно? Разбирам, че е приятел на летеца, но ако не знаех, щях да се закълна, че прави всичко възможно, него да изкара виновен. Преструва се, че свидетелствува в негова полза, а с всяка своя измислица затвърждава съмненията срещу Ланкела. Ако само можех да разбера… — измърмори той.

Чувствувах се така, сякаш някой ме е ударил по главата. Курна. Предишния ден бе посетил госпожа Скроф, имал е възможност да пъхне таблетка опиат във флакона от „Пантофон“ и да грабне ключа от балконската врата. В чекмеджето му имаше морфин! От двадесет и четири до един часа е лежал пиян в отделената със завеса ниша, притежаваше шофьорска книжка и палтото на закачалката бе негово, а не на Ланкела. Но… какъв би могъл да бъде мотивът му? Бог знае! И изобщо защо се държи като ненормален? Мислите ми се объркаха като конците на размотано кълбо.

— Денят беше дълъг и изнурителен — съжали ме Палму и хвърли поглед към разстроеното ми лице. — Вече започваш да халюцинираш и затова най-добре е да се наспиш хубаво. Утре ще е същото, а се налага да станеш рано — цял куп протоколи имаш да пишеш на машина.

Пожелахме си „лека нощ“. Ако кажа, че щом си легнах, веднага се унесох в тежък, дълбок, младежки сън, ще излъжа и погрешно ще използувам правото си на автор. Честна дума — когато за първи път в практиката си на криминалист зърваш труп и знаеш, че се касае за хладнокръвно убийство, сънят не идва лесно. Госпожа Скроф е била една своенравна, може би в много отношения заслужаваща порицание възрастна жена, но в случая ставаше дума за престъпление срещу човешки индивид. Разнообразните събития през изминалия ден, прекалено многото подигравки на комисаря и напрежението така ме бяха замаяли, че не виждах ужасната действителност. Едва сега наистина разбрах какво значи убийство и в мен се надигна непримирима ярост към неизвестния извършител. Никога не бих извинил подобна подлост. Като прехвърлях наум възможните виновници, реших, че няма да се оставя да ме заблудят нито теменужените очи на госпожица Скроф, нито мъжествеността на Ланкела.

Не можах да заспя почти до зори, а и стомахът ме болеше силно — не беше никак романтично, но бе истина. Напразно търсех причината в изпитата чаша пунш, тъй като самолюбиво исках да оправдая нервите си.

Насоченото за в десет часа на следващата сутрин следствие представляваше съвсем къса и официална процедура. Сержант Ара докладва за разбиването на вратата, намирането на трупа и проветряването на помещенията. Адвокатът Лане и госпожица Скроф подписаха вчерашните си кратки показания. Доктор Маркола бе изпратил смъртния акт. Потвърди се, че не са намерени съмнителни дактилоскопични отпечатъци, показаха направената в естествена големина снимка на следата от кецове и приложиха лекарска декларация, която свидетелствуваше, че дакелът Барон е умрял от насилствена смърт. С треперещ от вълнение и съзнание за собствена значимост глас госпожица Халама повтори, че убиецът е влязъл в жилището точно в нула часа и седемнадесет минути. Заедно с молбата за аутопсия документите бяха изпратени на губернатора и оттам бяха върнати подписани. Палму вдигна телефона и се обади на съдебния експерт, който вече чакаше облечен, а помощникът му бе донесъл инструментите. Морфин ли, попита той, е, ще видим, ще видим! До дванайсет часа работи с пълна пара в лабораторията на управлението, където изследваха и парчетата ламарина на покрива с капките кръв от ухапаната ръка на престъпника.

Защо казах ръка ли? Ами как — младият Ланкела… Но отново се разбързах. Междувременно имахме инцидент.

Извънредно доволен, Лане чистеше с крайчето на носната си кърпа очилата и понечи да напусне помещението. Подписаните от него показания ми се сториха много кратки. — Палму не го уведоми, че това е само началото на дознанието, въпреки че той като правист би трябвало да го знае. Очевидно смяташе, че вече се е отървал, и остана като вцепенен, когато комисарят строго го помоли:

— А сега, господин адвокат, разкажете какво правихте между двадесет и три и тридесет и един часа в нощта на убийството!

Лане трепна виновно и почервеня — беше сякаш живо олицетворение на нечиста съвест. Опита се да се измъкне, като смирено рече:

— Нали говорихме — тръгнах си от клуба малко преди дванайсет и… Изпих няколко… грога и… исках да се разходя, защото съпругата ми е доста… нервна и се ядосва, когато пия. Затова се шлях близо час по улиците и… смучех ментови бонбони. Върнах се у дома и тя нищо не усети.

Обнадежден, измъкна от джоба на жилетката си кутия с дражета, показа ги на Палму и притеснено допълни:

— Надявам се, че… няма да споменавате пред жена ми… тя е… нали… м-м…

Лане се смути окончателно.

— Разследваме убийство — строго му отговори комисарят.

След минута, съвършено смачкан, адвокатът напусна управлението и прекоси площад „Суртори“, като безпомощно бършеше очилата си с носната кърпичка.

— От всички алибита неговото е най-уязвимо — заключих, щом останахме сами в кабинета. Той беше признал, че по време на нощните си странствувания из Хелзинки не е срещнал никакъв познат.

— Може би именно затова е най-истинското — авторитетно рече шефът. — Снощи, след като се разделихме, много разсъждавах, момчето ми. Твърде вероятно е ние, служителите в полицията, да имаме прекалено лошо мнение за хората, а някои от тях действително казват истината…

— Защо тогава се опитва да извърта? — разсърдих се аз. — Защо се е обадил на портиера? И лъже. Какво го кара да изпитва такъв страх?

— Не сме виждали жена му — обясни той и ме погледна странно. — Мнозина се боят стократно повече от половинките си, отколкото от полицията…

Според мене защитата му бе съвсем неубедителна и казах, че се учудвам на безкрайно мекото му отношение към най-съмнителния от всички заподозрени. Той лицемерно ми отвърна:

— И ние сме хора. А ти забравяш колко криминални романи е изгълтал Лане в леглото. Естествено, веднага се е досетил, че алибито му нищо не струва и за да го заздрави, е побързал да телефонира. Ако той беше убиецът, щеше да се постарае да си осигури много по-логично оправдание.

С това разговорът ни свърши, но аз изобщо не изключих адвоката от списъка на евентуалните виновници — напротив. Бях изучавал психология и като имах предвид лукавата му плахост, бях сигурен, че крие нещо. Непрекъснатото чистене на очилата ме караше да считам, че грижливо обмисля всяка дума. Коя бе причината да е толкова предпазлив?

Комисарят безцеремонно ми заповяда да продължа да преписвам останалите от вчера показания, сякаш изпитваше особено удоволствие от мъките ми. Опъна се на кожения диван и авторитетно заяви:

— Най-добре мисля легнал, със затворени очи. Освен това ми хрумна идея и понеже нищо не можем да предприемем, преди да получим протокола от аутопсията, най-полезно ще прекарам времето, като анализирам нещата.

Анализите му бяха доста шумни, независимо че пишещата машина яростно барабанеше почти на ухото му. Цели два часа напряга мисълта си и когато телефонният звън го събуди, пак беше зъл и ядосан.

В лабораторията бяха работили чевръсто, но заключението бе доста мъгливо, тъй като бяха ползували помощта на учени, а те никога и в нищо не са сигурни докрай. Изпитите от госпожа Скроф лекарства бяха създали затруднения, но стана ясно, че вечерта е погълнала изключително голяма доза „Пантофон“. Ако го е направила около двадесет и два часа, в полунощ вероятно вече е била в безсъзнание.

— Или се е намирала в състояние на такова морфиново опиянение, че дори да е чула шум, не е могла и пръста си да мръдне — увери ни радостен глас от другия край на жицата. — Разбира се, възможно е да е погълнала и чист морфин — същия, който открихме в конфискуваното от вас флаконче от „Пантофон“. Изключително трудно е да бъдат различени. А може да е взела и само „Пантофон“, но значително повече от една таблетка… Ще препишем на чисто заключението и ще ви го изпратим…

Комисарят грубо тръшна слушалката по средата на изречението и промърмори:

— Идиоти!

Кимнах в знак на съгласие, защото наистина щяха да ни улеснят безкрайно, ако бяха казали, че морфинът е идентичен с този, до който имаше достъп Ланкела.

— Приятелката на проповедника също употребява наркотици — напомних му аз услужливо.

— А съученичката на госпожица Скроф е медицинска сестра, дава нощни дежурства и разполага с цял шкаф лекарства — още по-отзивчиво продължи Палму. — Излишно е да я разпитваме, защото ще отрича всичко — ако нещо излезе, веднага остава без работа.

— И в нощните клубове на Хелзинки се търгува с опиати, а „Тихите скачачи“ едва ли правят изключение — ядосах се. — Защо адвокатът се страхува толкова, от жена си? — Мислех си, че съм страшно язвителен, но той ми отвърна по същия начин, като с безцветен глас произнесе:

— Съпругата на портиера на госпожа Скроф имаше ужасна хрема — може да е отишла при доктор Маркола и да е взела ампула морфин.

Според мен шегата му не беше много сполучлива. Неволно се замислих за медицинската сестра, при която госпожица Скроф бе прекарала нощта на убийството. Защо бързаше да се отърве от нас? Имала е достатъчно време, за да се наспи. Страхуваше ли се?

Комисарят бе задължил Курна и Ланкела да бъдат по възможност вкъщи и сега ги извика по телефона. Художникът се учуди каква работа може да има той в полицията. Невинно упрекна Палму, че отново прекъсва вдъхновението му, а портретът на банковия директор Колберг точно бил пред завършване. Но Палму не прояви разбиране към бъдещето на финландската живопис, после дълго се кара по телефона с един полковник и уреди извънреден отпуск на някакъв млад кадет.

— Организирахте го дяволски добре! — възхити се младежът, очарован от възможността да се срещне с приятелката си от политехниката. — Никога вече няма да говоря лошо за полицията. Честно казано, наказаха ме с десет дни без отпуска и мислех… — и с мрачен вид ни разкри цял куп несъвършенства във вътрешния ред на кадетското училище, които нямат нищо общо с темата на произведението. И двамата бяха жизнерадостни млади хора и не се притесняваха излишно от присъствието ни.

— С удоволствие признавам, че точно тогава я целунах — разказваше момчето и смело хвърли пълен с възхищение поглед към момичето. — Нима не заслужава? — попита той малко по детски. — Твърдо сме решили да се оженим веднага, щом ме произведат младши лейтенант. Зная, че няма да е полезно за кариерата ми на военен и…

Той продължи откровено да разказва за ниската офицерска заплата, докато Коки не почука на вратата, за да обяви, че всичко е готово. Отначало отиде девойката, върна се и поклати отрицателно глава. После дойде ред на кадета.

В сравнително тъмния коридор се бяха подредили петима мъже, облечени в еднакви широки палта, с вдигнати яки, черни очила и нахлупени до ушите шапки. В групата на преоблечените наши колеги познах Курна и Ланкела, но се усъмних в кадета. Той твърде дълго се вглежда с безизразна физиономия, докато най-сетне нещо просветна в погледа му, направи крачка напред и се втренчи в племенника на убитата, като се опитваше по-добре да разгледа чертите на лицето му.

— Май беше този — накрая колебливо го посочи с пръст. — Не мога да се закълна, но е единственият, който ми се струва познат. Вече казах, че тогава бях зает с друго — даже нямаше да го погледна, ако не беше ни смутил.

Младежът нямаше представа какво означават за мен невинните му слова. Стана ми противно и преглътнах няколко пъти, докато превъзмогна чувствата си, Палму не сметна за необходимо да обяснява на него и момичето, че се води следствие за убийство — те мислеха, че става въпрос за открадната кола.

Последва кръстосан разпит, който не донесе нищо ново. Студентката със сигурност твърдеше, че номерът започвал с цифрите шестдесет и шест, а кадетът се колебаеше между двадесет и шест и тридесет и шест. На подходящо осветление им показаха няколко номерни знака и стана ясно, че никой от тях не ги различава достатъчно добре.

Все пак момъкът успя да разпознае Ланкела сред еднакво облечените мъже, и то бе повече, отколкото комисарят се бе надявал и в най-смелите си мечти. Курна можеше да почака. Другият бе поканен в кабинета ни, където Палму официално, с леденосини очи произнесе:

— Ваш ред е, господин Ланкела! Време е да свалите маската. Моля ви, покажете раната на ръката си!

Летецът се колебаеше; лицето му се вкамени в израз на неприкрита враждебност. Бавно развърза превръзката си.

На дланта, около основата на палеца, личаха синкави следи от ухапване на малки зъби!

— Е, сега не ме убеждавайте, че без да щете, сте се наболи с вилицата! — горчиво каза комисарят, макар че според мен шегата му беше неуместна. — Може би вече ще пожелаете да разкажете какво правихте между двадесет и четири и тридесет и един в нощта на убийството.

Ланкела стиснал здраво устни го загледа с нескрита омраза, после отрицателно поклати глава. Признавам, че се учудих, тъй като имаше готово алиби. Наистина ли бе с такива детски разбирания, че не искаше в никакъв случай да намесва танцьорката? Но в психиката на един убиец могат да се наблюдават още по-удивителни отклонения.

— Добре — рече Палму и Коки се приближи до младежа. Сам го желаете — Карле Ланкела, арестувам ви по обвинение в убийството на госпожа Алма Скроф!

Хагерт се запозна с всички доказателства, подписа заповедта за арестуване и изруга заради ужасния вой, който щяха да подемат вестниците, веднага щом научеха. Комисарят даде последни разпореждания на Коки:

— Както обикновено: снимки и дактилоскопични отпечатъци! Вземете му тирантите и изпразнете джобовете! Може пък да омекне — после малко смекчи тона и след секундно колебание добави: — Оставете му цигарите — хора сме все пак.

Решетъчната врата се затвори след младежа и за него тази история щеше да свърши, ако…

За мое учудване шефът се обърна към Курна, който се преструваше на безкрайно изненадан и протестираше против задържането на приятеля му.

— Елате довечера да си поприказваме пак. Ще обсъдим спокойно всичко — сега тук непрекъснато тичат, шумят, собствения си глас едва чувам, но след края на работното време ще бъдем съвсем сами.

Беше шестнадесет и десет и художникът хладно обяви, че има уговорена среща за вечерта, която щяла да продължи до късно.

— Заповядайте към двадесет и два часа — приятелски го покани Палму. — Не, не — изобщо няма да ме притесните; често оставам до среднощ в кабинета си. Не можете да си представите колко е тежка работата в това учреждение. Не достигат хора, писането е много, бюджетът ограничен и така нататък…

Лъжеше безобразно — както всеки друг по-уважаван градски чиновник, и той обикновено напускаше службата точно в четири. Въобще не разбирах намеренията му и по-късно той сам призна, че не е имал никаква специална причина да постъпи така. По интуиция арестува Ланкела, по интуиция покани за разговор Курна и както винаги досега, тя не го подведе.

Художникът обеща да дойде.

Пристигна чак в двадесет и два и тридесет минути, в резултат на което за малко не се появи още един труп, както прозорливо бе предвидил комисарят.

[1] Какво искаш още? (нем.). — Б.пр. ↑

XIII

Миглите на госпожица Скроф и розите в Савоя. Курт Курна плаче и историята се умирисва на алкохол. Фотьойлите на комисаря и признанието на сломеното момиче. Наистина ли и най-ясните очи в света могат да лъжат?

Часът все още беше шестнадесет и десет.

— Отивам в сауната — делово съобщи Палму. — Работното време свърши и чувствувам нужда от хубаво напарване. Главата се освежава най-добре с гореща пара и канче ледена вода след това.

— Може и с душ — осмелих се да му възразя, но той заяви, че не признава душа. По три пъти в седмицата ходел на сауна — бил вече стар и се нуждаел от стимулатори, за да бъде във форма. Очаквах, че както обикновено ще ме натовари с някоя скучна задача, но той само ме изгледа приятелски и каза:

— Малко си бледичък, момко, но горе главата! Мисля, че една разходка ще ти се отрази добре. Какво ще кажеш за среща с госпожица Скроф? — предложи неочаквано шефът, като не криеше задоволството си при вида на пламналите ми уши. — Ще й съобщиш, че може да се върне в апартамента, когато поиска. Ето ключа. Нека помоли някоя приятелка да пренощува при нея. Според мен не й е особено приятно да спи у адвоката Лане.

Погледнах го изпитателно, но той запази невъзмутимия си вид.

— Мога ли да й кажа, че Ланкела е арестуван?

— По дяволите, каквото желаеш, това й говори! — изруга добродушно шефът. — Носиш глава на раменете си — сам преценявай какво трябва да й разкриващ и какво не.

Обикновено комисарят не се произнасяше толкова ласкаво за способностите ми и думите му ме накараха да се замисля. Предположих, че от мен действително е имал полза и съобразителните ми изводи са го накарали да промени мнението си.

— И помни, че ти наредих да се разходиш! — извика той след мен. — Твоите таксита са първата стъпка към разорението ти. Ако така продължиш, скоро ще се превърнеш в просяк! Аз някога…

Нелюбезно тръшнах вратата, но вътрешно ликувах, защото най-сетне щях да действувам самостоятелно й, честно казано, с удоволствие щях да се срещна отново с госпожица Скроф. Сигурно докато подскачах по стълбите, с всяко мое движение съм изразявал чувствата си, защото подпрелият се на касата на външната врата Коки изненадано ме проследи с поглед и съчувствено поклати глава.

Преди да натисна звънеца на адвоката, се постарах да придам на лицето си непроницаем израз. На стълбището миришеше на зелева чорба и си помислих, че двеста хиляди марки можеха да бъдат убедителен мотив и за Лане. На мен също ми бе неприятно, че девойката ще нощува тук.

Поисках да разговарям с момичето на четири очи. Тя с благодарност прие ключа и обеща да помоли някоя приятелка да й прави компания. Но не защото се страхувала. Дръзко ме гледаше в очите с теменужения си поглед и леко се усмихваше.

За да спечеля време, й съобщих, че Ланкела е арестуван. Тя трепна и се изплаши, при все че отношенията й с него не бяха от най-добрите. Бе облякла чисто нов тъмен костюм — спазваше траура, но в същото време бе очарователно бледа, независимо от грима. Не ми се разделяше с нея. Разбрах го, докато разсъждавах за нерадостните й години като жертва на госпожа Скроф.

Побъбрихме още малко за съвсем обикновени неща и постепенно ме обзе тревога — беше време да тръгвам. Но Кирсти Скроф ме изненада. Приближи се до мен и нежно отпусна бледата си длан върху моята.

— Вървете си сега — прошепна тя затворнически. — А какво ще кажете, ако избягаме? Да отидем да вечеряме някъде заедно, в някое хубаво място и… и… да си поприказваме. Ще кажа, че отново сте ме извикали на разпит.

Всепроникващата миризма на зелева чорба бе в състояние да убие апетита на всекиго. Добре я разбирах — какво ли не бе преживяла. В погледа й се четеше молба:

— Нямам никого, нито един приятел мъж. Курт Курна се държи с мен като е малко момиченце, не мога да понасям вечните му остроумия. Вие… вие сте толкова де-делови и вероятно много умен. Бих искала сериозно да си поговорим…

Мислено благодарих, че в Хелзинки има ресторант, наречен „Савоя“, въпреки че в него една вечеря излизаше дяволски скъпо.

Метрдотелът донесе цветя на масата ни, пихме малко вино, бях сравнително млад, а девойката очарователна. А като се прибавят и наследените милиони… Почувствувах, че бързо започвам да се влюбвам; момичето закачливо ме наблюдаваше. Бях готов да се обзаложа, че миглите й са по-дълги от тези на Ири Салмиа.

Разказах й, че неопровержими факти потвърждават виновността на Ланкела, но тя бе тъй благородна, че се опита да го защити. Не ми се щеше да споменавам за танцьорката — би било подло да започна да черня летеца. Отбелязах, че и тя не е в състояние да докаже алибито му. Кирсти Скроф отпиваше от чашата си и ставаше все по-сериозна.

— Вероятно разбирате, че се чувствувам ужасно при мисълта, че леля е убита — каза тя мило. — И че Карле е могъл… Все пак никога няма да повярвам в това. Пфу, имам усещането, че парите от наследството са окървавени!

Вечерята, която започна така весело, завърши малко конфузно, защото към края не можех да измъкна от госпожицата нито дума. С всяка измината минута ставаше все по-потисната и вече я избиваше на плач. Така е — на различните хора виното действува различно, пък мисля, че тя за първи път пиеше алкохол. Разбирах я добре и не се обидих, когато й предложих да отидем на кино, а тя отказа и пожела да се върне у дома.

На тротоара й целунах ръка толкова… хм… нежно, колкото умеех — беше жена, в която човек можеше да се влюби и до уши. Младият Ланкела бе идиот и не съзнаваше какво безценно съкровище му се предлага на поднос. В сравнение с Ири Салмиа… но както и да е — всеки с вкусовете си, а може би на мен ми направи впечатление възрастта на танцьорката и факта, че има семейство. Младостта търси винаги младост:

Кирсти Скроф дълго гледа ръката си с удивление и накрая каза нежно:

— Беше… беше красиво. Страшно сте… добър!

Исках да й призная нещо, но тя избяга. Жените са доста странни, невероятни същества… ала да не изпреварвам събитията. Едва по-късно проумях, че тогава съм се държал ужасно смешно. След време така щях да се презирам, че щеше да ми се иска да се застрелям.

Към двадесет и един и тридесет, леко зачервен, с уверен вид, комисарят влезе в кабинета си. Беше завладян от мисълта за предстоящата среща и ми нареди да престана да тракам. Изпитах голямо облекчение, че не взе да ме разпитва за госпожица Скроф, защото щях да бъда безкрайно затруднен да обяснявам как е протекла вечерта в „Савоя“. Чувството му за пестеливост щеше да бъде засегнато, защото въпреки протестите на момичето, сметката платих аз. Мълчах и поради факта, че в известни моменти Палму бе изказвал съмнения относно нея. Досмеша ме, като си го помислих. По-късно, още същата вечер, усмивката ми щеше да замръзне.

Но тогава всичко беше наред. Малко смутено извади от бюрото си бутилка коняк и лицемерно каза:

— След сауната имам навика да пийвам по мъничко срещу настинка. Няма по-добро предпазно средство срещу настинка и грип от глътка коняк и таблетка аспирин.

Но аспирин не видях. Учудих се, когато сипа малко и на мен. Няколко пъти поглежда часовника си и се изненадах от нервността му, която не бе характерна за него. Беше съвсем естествено да започнем да говорим за Курна, докато го чакаме.

— Да оставим настрана Ланкела и да се занимаем с художника. Съгласно теорията той е най-вероятният убиец — казах аз убедено. — Нека да предположим, че, кой знае защо, чрез глупостите, които дрънка, и прозрачните си лъжи иска да натопи летеца.

— Но какъв мотив може да има, за да посегне на госпожа Скроф? — попита Палму. — В началото допуснах, че изцяло е на издръжката на Ланкела и че доходите му зависят косвено от него. Но той е богат и вероятно напоследък е заемал на приятеля си.

— Може би е имал намерение да си прибере парите — предположих колебливо, но в същия миг ме прониза една мисъл, която ме накара да скоча прав и да извикам тихо.

— Я не се стряскай! — скара ми се шефът и премести бутилката и чашата по-далеч от мен. — Както си се разрипал като ненормален, може и удар да получа…

— С-с-страст — заекнах аз, като се опитах да облека в думи блесналата в съзнанието ми ужасна догадка. — Любовта също може да се превърне в мотив. Курт Курна е влюбен в госпожицата, премахва мащехата й, за да може момичето да наследи парите и, а нарочно насочва подозренията към Ланкела, за да отстрани евентуалния си съперник за ръката й. Или не: когато научава за плановете за женитба между девойката и приятеля му, изпада в отчаяние и убива лелята, като по този начин отстранява Ланкела от пътя си.

Комисарят ме изгледа съчувствено и укорително рече:

— Та Кирсти Скроф бяга от племенника като дявол от тамян. Освен това ако Курна беше влюбен в нея, щеше съвсем почтено да отиде да поиска ръката й. Не забравяй, че е аристократ! Мисля, че мантаме…

— Манталитетът — нетърпеливо го поправих, защото имаше право. Срамувах се от обхваналото ме преди малко въодушевление.

— Манталитетът на госпожа Скроф е такъв — продължи невъзмутимо Палму — че с разтворени обятия ще посрещне кандидат като барон Курстрьом. От тщеславие. Той е истински благородник, а покойната бе само от рода Лангел. Освен това, ако беше убиец, едва ли щеше така лекомислено да остави в чекмеджето си флакона с морфин. Признавам, че акълът му сече за десетима, но все пак е смахнат. Вижда се дори по картините му. И независимо от непрекъснатите му прозрачни лъжи мисля, че са добри приятели. Не помниш ли, госпожицата спомена, че Ланкела го е спасил от удавяне…

— Абе така е — прекъснах го аз, като подготвих внимателно отстъплението си. Все още можех да извадя един-два коза от областта на психологията. — Ако малко повече разбираше психиката на човека на изкуството…

— Дрън-дрън! — грубо изръмжа той, но аз продължих хладнокръвно:

— Щеше да се досетиш, че в основата на тяхната близост лежи омразата. Курна е мършав, нисък и очевидно със силно изразен комплекс за малоценност. Защо, мислиш, непрекъснато парадира с дедите си, хвали се и остроумничи? Ланкела го е спасил, когато се е давел, Ланкела му помага при всяка негова шмекерия, Ланкела е мъжественият, когото всички обичат, а Курна е палячо. Чудно ли е тогава, че с годините приятелството се е превърнало в завист и разяждаща злоба? По дяволите, той е бил готов да убие госпожата, само и само Ланкела да падне в капана…

Палму замислено потърка брадичката си и отпи от коняка.

— Версията ти не е чак толкова глупава, колкото изглежда на пръв поглед, въпреки че е твоят — спокойно рече той. Познавам хората и от тях действително…

— В нашия клас имаше едно момче — започнах аз въодушевено, но шефът ядосано ми махна да млъкна:

— Без училищни спомени, моля те! Забравяш, че в такъв случай художникът щеше да остави значително по-забележими следи. Ако погледнеш реално, фактът, че го приехме като убийство, е почти случаен — друг на мое място…

— Бре, бре! — нахално подхвърлих, но той изобщо не ми обърна внимание, а продължи тихо:

— Спокойно можеше да приеме, че е нещастен случай, и без съмнение точно такава е била целта на престъпника. Освен това Курна обеща да положи клетва в съда за алибито на Ланкела, в случай че се стигне дотам. Поне тогава говореше сериозно…

— Или е искал да се представи за благороден, самопожертвувателен спасител — характерно е за хора, страдащи от комплекс за малоценност. — Нова идея се роди в съзнанието ми. — Вероятно забравяш уверението му, че щял да се закълне и за своето алиби!

Комисарят кимна с възхищение:

— Правилно, момчето ми! — одобри той. — Но защо все пак е трябвало да убива госпожа Скроф?

— Общо взето, успях да се оттегля с малки загуби. Защото Курна наистина не би могъл да има друг мотив, освен ако е луд, но такъв не беше.

Трепнах, когато видях, че е двадесет и два и двадесет и пет, а него все още го нямаше. Завладя ме смътно предчувствие за нещо лошо. Комисарят ставаше все по-нервен.

— Ланкела е в затвора — говореше сякаш на себе си — госпожица Скроф е в собствената си стая с някоя приятелка, Курна трябваше да е тук в двадесет и два часа и пътят щеше да е чист. Дявол да го вземе, ако…

Млъкна, защото в този момент донесоха анализите от лабораторията. Небрежно ги прегледа и малко учуден каза:

— Странно! Доста странно! — не можа да продължи, тъй като тъкмо тогава, слабо задъхан, пристигна художникът.

— Болният ми чичо никак не желаеше да се разделя с мен — започна той с невинен тон. — А двете ченгета бачкат ли, бачкат, най-добрият ти приятел е зад решетките и единственото твое утешение е чистата ти съвест.

Споменах, че говореше по характерния за него начин, но все пак в гласа му се долавяше нова нотка. Като че за няколко часа бе възмъжал и узрял. Арестът на летеца го бе стреснал; личеше, че е неспокоен и напрегнат.

— Значи не повярвахте на Ири Салмиа — продължи той престорено лекомислено. — Тя е стара кримка. Стара в сравнение с нас, не с вас, комисарю. Наистина гърдите й са малки и си боядисва пъпа, когато танцува, но я обичам, много я обичам…

В съзнанието ми проблесна мисълта, че е влюбен в танцьорката — двама съперници… непреодолима страст, но той бъбреше и трябваше да го слушам.

— Надявам се, че не сте насъскали вестниците срещу горкия Кале? — заяде се пак. — Ще изпаднете в неудобно положение, ако се наложи да го освободите. Да бъдем благодарни, че Кирсти Скроф нищо не знае, защото чашата на скръбта й щеше да прелее — мащехата й е в гроба, другият роднина в дранголника: момичето ще го е срам да погледне хората в очите.

— Госпожица Скроф е информирана — казах аз възможно най-авторитетно. — Но не бих казал, че много се развълнува — тя не изпитва особено възхищение от приятеля ви.

Физиономията на Курна ни накара да скочим прави. Безумна ярост се изписа на лицето му, а зъбите му блестяха между побелелите устни. Почти през сълзи изкрещя:

— Невъзможно! Комисарю, кажете, че не сте разрешавали на този глупак да й…

Ако играеше, правеше го извънредно добре, направо обидно талантливо. Бузите ми пламнаха и възнамерявах да го поставя на място, но видях Палму и думите ми заседнаха в гърлото, и сякаш във вените ми потече не кръв, а олово.

— Може би ще ви е интересно да чуете, че към двайсет и един часа тя ми се обади по телефона и ме помоли да й дам сънотворно — каза баронът неестествено спокойно. — Занесох й таблетка морфин — май не ви казах, че в джоба на жилетката си винаги имам един флакон. Защо да оставям всичко в чекмеджето?

Шефът натисна копчето и звънецът за тревога огласи коридора.

— Щях да поговоря с нея, но ме изгони — съобщи ми художникът, докато тичахме по стълбите. — Боже милостиви, ще ви изтрепя всичките, ако пристигнем твърде късно!

Бях почервенял като рак и признавам, че се чувствувах като голям глупак. Черната кола летеше по блестящите улици и Коки понечи да пусне сирената, но Палму раздразнено го спря:

— Не е време за шеги! Излишно е да будим отново целия град.

Не отричам, че не си представях съвсем ясно какво ни очаква. Знаех само, че Курна пристигна в двадесет и два и тридесет вместо в двадесет и два, и предчувствувах, че ще се случи нещо ужасно.

Изтичахме по стълбите до третия етаж, комисарят повдигна капака на пощенската кутия и веднага ни лъхна миризмата на газ. Извади от джоба си ключ и отвори вратата. Всички накуп нахлухме и забелязах, че допълнителната верига не бе поставена. Шефът се втурна към кухнята да затвори крана на газта, аз пък към стаята на госпожа Скроф, за да отворя прозорците, а баронът към леглото, върху което напълно облечена лежеше вече изпадналата в безсъзнание Кирсти Скроф. Вътре не можеше да се диша.

След половин минута суетене момичето бе вече в нашата кола и с ревяща сирена Коки се понесе към болницата. Ние тримата останахме, защото художникът се бе строполил до леглото и плачеше с потръпващи рамене. Бутнах го грубо по крака и произнесох заплашително:

— Вие й дадохте таблетката морфин!

— Ко-комисарю, извинявайте, скоро ще ми мине — заекна той през сълзи. — Неразумно беше от ваша страна да я оставяте сама, докато ключът от балконската врата е все още в убиеца!

Според мен наглостта му нямаше граници! Но и Палму ме изненада:

— Както на улицата, така и в двора има наши скрити постове. Напразно ни обвинявате, че престъпникът е идвал още веднъж тук. Бъдете любезен и дайте писмото, което взехте от нощното шкафче и пъхнахте в джоба си.

Курна замръзна, пребледня, но беше умен и веднага разбра, че е безполезно да се съпротивява. Изстена, извади плика, върху който беше написано „За комисаря Палму“, и го хвърли на масата.

— Моля! — мрачно каза той. — Сигурно си въобразявате, че сте гениален.

Шефът спокойно го прибра и рече:

— А сега да заключим вратата и да отидем да си поговорим в моята скромна ергенска квартира. По време на разговора ще си изясним нещата, а честно казано, за след сауната съм се запасил с бутилка коняк. Тази история взе много да мирише на алкохол, но с каквито се събереш, такъв ставаш, художнико Курна.

Вече нищичко не разбирах.

— Момичето, слава богу, е извън всякаква опасност! — И баронът отпи от чашата си, удобно разположен във фотьойла близо до камилата в изненадващо разкошния апартамент на Палму. Всичко стана почти като в романите и с такова напрежение очаквах обяснения, че не успях да огледам наоколо. А изгарях от желание, защото никога по-рано не бях имал честта да прекрача прага на гарсониерата на комисаря, който осъдително произнесе:

— Да се надяваме, че ще се досетят да й промият стомаха. Бедничката напълно е зашеметена от морфина, но не е имало време да се нагълта с газ. Лоши уроци й преподавате, барон Курстрьом!

— Дадох й само една таблетка — виновно рече той.

— Сега да видим какво има вътре — съобщи домакинът и пъхна дебелите си пръсти в плика, откъдето извади два гъсто изписани листа.

„Скъпи комисарю — започна той, като се изчерви и се закашля, за да прикрие смущението си — навярно ви отвращавам, но не съм толкова долна, че да оставя невинен да страда вместо мен. Не разбирам как Ланкела е успял така да обърка нещата, че да го арестувате, но той всичко върши по този начин. Измъчвам се, сякаш се жертвува в моя полза. И затова го ненавиждам! Това е най-отвратителният мъж на света!“

„Но той не е убивал леля си. Направих го аз. Щом напиша признанието си, ще глътна взетата от Курна таблетка и ще отворя крана на газта. Ще бъде ужасно и се страхувам много, но искам да го направя точно както онзи ден вечерта. Постъпката ми е отвратителна и заслужавам да бъда наказана, но в затвора не бих могла да отида.“

„За да разберете, че не лъжа, подробно ще ви разкажа всичко. През деня мащехата ми съобщи, че желаела да се омъжа за Карле. Тогава разбрах, че трябва да я убия, ако не искам да бъда нещастна цял живот. Взех от моята приятелка, госпожица Пихлая, хапче морфин и го поставих най-отгоре във флакона с «Пантофон». След това тайно прибрах ключа от балконската врата, а от кухнята незабелязано грабнах ключа от тавана.“

„Ах, да — медицинската сестра, естествено, ще отрича, защото, ако признае, че е откраднала морфин от болницата, сигурно ще остане без работа. Става ми тъжно, като си помисля колко неприятности ще създам на невинни хора.“

„Навярно разбрахте, че нямам ключ от външната врата — леля не ми го даваше никога, за да не закъснявам много. И това беше една от причините да я мразя. Наложи се да се върна малко преди портиерът да я заключи, но съвсем случайно той ме забеляза. Понякога чичо Лане ми дава да чета криминални романи и от тях зная за ръкавиците и останалите неща! През вратата чух как мащехата ми отиде да си лепне и изчаках на тавана, докато заспа. Отворих капандурата и се качих на покрива. През лятото нося кецове, комисарю, всеки може да го потвърди. Обух ги, за да не се подхлъзна, а не защото ми е дошло наум, че оставят по-неясни следи от обикновените обувки. Веднъж като малка от балкона се покатерих на покрива и госпожа Скроф се разсърди много, тъй като се страхуваше да не падна. Сетя ли се, и ми става мъчно — изглежда, тя все пак ме е обичала, а аз й причинявах толкова огорчения.“

„Разчитах, че Барон ще ме пусне, след като ме познава, но той се уплаши, взе да лае и аз се принудих да го сграбча за гърлото. Тогава ме ухапа по ръката, оттам и кръвта по покрива. Кучето умря. Ако знаех, че в чекмеджето има толкова пари, бих ги взела. Кашата беше изкипяла и отворих крана на газта, после заключих балконската врата и напъхах в дупката памук. Когато госпожица Пихлая има пари, вечеря в хотел «Хелзинки». Пушехме заедно и кибритът остана в джоба ми. Тъкмо натъпках ватата в ключалката и изпуснах една клечка.“

„Страхувах се ужасно и така треперех, че едва не паднах от покрива. Боях се да се върна в тъмния таван, затова се спуснах по пожарната стълба, но се сетих, че не ще мога да изляза откъм двора, тъй като нямам ключ. Обърках се, защото трябваше да се върна обратно, да затворя капандурата, да заключа вратата и незабавно да се измъкна на улицата. По-късно хвърлих кецовете в морето при «Кайвопуйсто» и дълго се разхождах, за да не забележи съученичката ми нещо. А ключа от терасата възнамерявах да оставя на мястото му на следващия ден, когато щях да се върна у дома. Разчитах, че престъплението ще се разкрие едва тогава. Не предполагах, че стълбището ще замирише толкова силно на газ. Ала вие бяхте вече там и ключът остана в чантичката ми, докато ме разпитвахте. Но не съм добра артистка. Едва после го запратих толкова далеч, колкото можах.“

„Сега умирам, комисарю, и когато четете писмото ми, ще съм мъртва. Бях прекалено лошо момиче и ми е мъчно. Отнесохте се добре с мен и може би затова съвестта ми ме гризе. Освободете Карле Ланкела и му предайте, че толкова много го мразя, че не желая да лежи в затвора заради престъплението ми. Наследените пари нямаше да ми донесат никаква радост, тъй като мисълта за убийството непрекъснато щеше да ме тормози. Отварям газта. Не ме помнете с лошо, комисарю! И намерете някой, който да се моли за мен, защото ме е страх, ужасно ме е страх.“

С уважение: Кирсти Скроф

— Ама че е дълго! — спокойно каза Палму. Обряза края на една пура и я запали, без да ни гледа.

Беше ми доста тежко. Представях си последните объркани минути на бедното момиче, преди да изпадне в морфиновия сън. Тя наистина е изпитвала ужас и при тази мисъл сърцето ми се сви. Разбрах, че в „Савоя“ през цялото време ми се е подигравала, но не можех да й се сърдя. Преходът от ресторантски рози в небитието изкупваше всичко.

Шефът ми хвърли тъжен, пълен с упрек поглед, поклати унило глава и рече:

— Знаех, че си глупак, но че си толкова голям глупак не предполагах!

Отнасяше се за мен.

Нищо не можех да направя — само гледах втренчено пред себе си и инстинктивно се ощипах по ръката, за да проверя не сънувам ли, защото всичкото това взе да става прекалено безумно.

XIV

Само глупости на истерично момиче ли? Чудноватите фокуси на любовта. Ставам женомразец. Бледият ангел на болничното легло и връщането на младия Ланкела в лоното на праведния живот. Неочаквано предложение за даване под съд на Мустапя. Комисарят решава да започне от края и авторът грабва вниманието на читателя.

Курна също ме изгледа със съжаление и попита малко недоверчиво:

— Да не искате да кажете, че глупостите на това истерично момиче наистина ви убедиха?

Почувствувах, че се изчервявам силно, но не загубих самообладание.

— Горкичката, тя е безумно влюбена в Ланкела — трябваше да го забележите още в самото начало!

Внезапно прозрях… Беше ми толкова неудобно, че ми идеше да се хвърля през прозореца! Постоянните детски приказки за голямата й омраза към летеца, ревността, която проявяваше, щом се споменеше името на Ири Салмиа, и цялото й поведение бяха ясни като бял ден — постъпки, продиктувани от ученически чувства. А обектът на нейната страст не й обръща никакво внимание.

Ала госпожицата си я биваше — бе готова да пожертвува живота си заради любимия — нещо, което той не заслужаваше, защото, както и да го въртиш и сучеш, беше убиец. И само едно заслепено и пощуряло от любов момиче бе способно да го гледа с обожание.

— Много неща мога да разбера, но твоята наивност — не! — започна с дразнещо добродушие Палму. — Как ти дойде наум да й разкажеш всичко от игла до конец?… Като някое сито си бе, момче! Чудя ти се как успя тъй да се изстискаш? Толкова си заплел работите, че не виждам как ще свалиш примката от врата й… Разчитах, че си прибавил нещо от себе си и се надявах да намеря следа в признанието й, за която да се заловя, но място за съмнения няма.

Ужасих се и се хванах за главата, защото шефът бе напълно прав — момичето само си беше сложило главата в торбата и нищо не можеше да й помогне.

— Но Ланкела, Ланкела е виновният, нали го идентифицираха… — мрънках аз.

— Дрън-дрън! — изръмжа Палму. — Точно той е невинен като агънце! Преди нашето прибързано излизане… по дяволите, ама и аз заслужавам хубав бой! Предполагах, че госпожицата ще си признае, но не вярвах, че ще тръгне да се самоубива. Можеше да се обади от чужбина или да измисли нещо друго. Сериозно момиче, а каква фантазия! Би могла да стане чудесен писател: „Подхлъзнах се по покрива!“. Не разбирам — какво толкова намира в този глупав инатчия и дебелоглавец Ланкела?

— Искаше нещо да кажеш за него? — нервно го прекъснах.

— Преди да тръгнем, ми донесоха резултатите от лабораторния анализ. Групата на засъхналата кръв също може да бъде определена. Нали знаеш как се установява бащинството: кръвната група на детето и бащата винаги е еднаква, макар че споменатият факт все още не е стопроцентово доказателство. Но обвиненият веднага се освобождава, ако не съвпаднат. Наредих да се вземе кръвна проба от летеца, въпреки че не беше очарован особено, и се оказа, че неговата кръвна група и тази на престъпника са различни. Има късмет момчето, че убиецът е оставил на покрива визитната си картичка!

Курна се усмихна малко уморено:

— Струва ми се, не сте такъв мръсник, че да освободите племенника на госпожа Скроф и да обвините горкото момиче само въз основа на истеричното й признание? Не бъдете глупак, комисарю!

— Кой ще докаже, че е невинна? — попита с благ глас Палму. — Писмото бе последвано от опит за самоубийство, а това е сериозна улика и за съжаление младият ми помощник е прав — фактите съвпадат.

Художникът пребледня и стисна зъби, но бях спокоен, защото по тона на шефа отгатнах, че готви нов номер.

— От всички хапльовци и идиоти, които съм срещал, пред мене е най-големият — изрече Курна, като ме сочеше, но веднага го прекъснах и безнадеждно простенах:

— Боже милостиви, но нали идентифицирахме Ланкела? Очевидецът го позна!

— За кадета той беше единствената що-годе позната фигура в групата — насмешливо обясни Палму. — Другояче казано, ако летецът беше без нахлупена шапка и черни очила, момчето щеше да го посочи със сигурност, защото или лично е виждало аса на висшия пилотаж, или е зървало снимката му във вестниците. При експеримента то просто имаше пред себе си човек, който му напомняше на някого, и съвсем естествено го свърза със срещнатия предишната вечер.

Започнах да се окопитвам:

— С други думи, в нощта на убийството Карле никъде не е излизал и колата не е била неговата.

— Не! — потвърди добродушно комисарят. — Никой от двамата свидетели не е запомнил със сигурност номера и ако прегледаме всички спортни автомобили в Хелзинки, ще попаднем поне на един като „Пакарда“ му, който случайно е спрял пред познатия ни безистен на улица „Лайванмиес“. В къщата живеят много хора, а не забравяй, че кадетът и приятелката му са се целували.

— Радвам се, че се налага да повярваш на Ири Салмиа. Надявам се, че ще ти е за урок — рекох отмъстително.

— Признавам — смирено промълви Палму — че тя ме накара коренно да променя мнението си за жените. Всъщност аз и преди не бях мизо… мино…

— Мизогин — помогнах му аз и по лицето на барона премина лека усмивка.

— Независимо от всичко имах лошо мнение за танцьорките, а сега им вярвам и се извинявам. Вие, господин Курна, сигурно сте чували историята за слепия съпруг и малкото къдрокосо момченце и я приемате за правдива. Затова ли сте толкова сигурен в невинността на приятеля си?

— Няма да крия, че видът на хрътката ви, която мърда устни и ви убеждава, че Ири Салмиа е казала истината, ми доставя удоволствие — откровено си призна художникът. — Имам влечение към драматичното.

— Защо тогава, да ви вземат мътните, се мъчехте да ме убедите, че е искрена? — попита сърдито комисарят. — По дяволите, избрахте най-добрия начин да ме убедите в противното!

— Известен съм като обективен човек! — лицемерно заяви младежът. — Само понякога с удоволствие обръщам нещата с краката нагоре, но това да ми е недостатъкът. Отклонихме се. Вероятно най-сетне схванахте, че танцьорката и Ланкела се скараха жестоко и тя го ухапа зверски по ръката. Имаше право, защото той бе разгневен и се държа грубо.

Мълчах. Честно да си призная, нямаше какво да кажа. Шефът се замисли за миг, сякаш подбираше нещо по-хапливо:

— Ама че нахалство! И си играете на Дон Кихот — опитахте се да свиете писмото на момичето! — отсече той.

Курна изглеждаше слисан и аз се видях принуден да се намеся:

— Комисарят има предвид Дон Кихот — след което художникът промени изражението на лицето си, но признавам — прави му чест, че не се засмя въпреки очевидния повод.

— Дявол да го вземе, не можех да допусна да обвините девойката заради тъпото й признание! — откровено призна той. — Съвестта ми се разбунтува и… Зная, че от години е влюбена в Ланкела и само в Ланкела. А как ще я измъкнете сега, след като шантавият ви приятел окончателно затегна примката около врата й?

Явно намекваше за мен, но не се разсърдих, тъй като действително бях виновен. Срамувах се, дето толкова майсторски се бе възползувала от тщеславието ми и в „Савоя“ измъкна всички необходими й сведения. Ще го нося като обица на ухото си.

— Не ми е приятел, а подчинен — внесе яснота Палму, тъкмо когато се канех да съобщя, че за тях не зная, но аз вече бях загубил вярата си в жените. — Както и да е — момичето е сбъркало за нещо, което е съществено, и слава богу, този младеж не го знаеше.

Цялото ми същество сякаш питаше.

— Проповедникът Мустапя не е получил двеста хиляди марки от госпожа Скроф — продължи шефът, като се наслаждаваше на напрежението ми. — Можем да го докажем. Във витлеемската енория, изглежда, най-после са се осъзнали и от два дни са наели частен детектив да го наблюдава. Искат да съберат компрометиращи данни и да го изгонят. Вярно е, че през онази нощ той се е върнал още веднъж до жилището на покойната, но тя не го пуснала вътре, а му вдигнала скандал на вратата. Колегата, който е бил на по-долния етаж, е чул всичко. Сега, когато и нашите тръгнаха по петите му, момчетата се срещнали, разбрали се и обменили информация, тъй че…

— Тъй че кюрето е взело парите от нощното шкафче, щом като са у него — довърших аз въодушевено. — А оттук следва, че госпожица Скроф е невинна и убиецът е той. Едва ли е носил противогаз, нали? — добавих шеговито. Изпитах голямо облекчение, но в същото време се чувствувах още по-глупаво.

— Арестуван ли е вече?

— Познай! — насмешливо ми отвърна Палму, стана и погледна часовника си:

— Май е време за сън, момчета!

Историята би могла да свърши дотук, но за съжаление не стана така.

Кирсти Скроф беше много бледа и уморена, когато на следващата сутрин прекрачихме прага на болничната й стая. Направи опит да се усмихне на комисаря, но очите й бяха тъмни и все още изплашени.

— Сигурно смятате, че съм ужасна? — в гласа й имаше печал. — Ох, защо не ме оставихте да умра… Не мога да издържам на срама…

— Вие сте едно малко и глупаво момиченце, което плаче за хубав пердах… — взе да й се кара шефът. — Аз, старият, изкуфял чичко полицай, едва не получих удар заради вас — толкова силно се изплаших! Слава богу, успяхме навреме. Но ако мислите, че вярвам дори на една дума от абсурдното ви писмо, заслужавате бой!

Очите на девойката се разшириха и червенината бавно заля лицето й.

— Значи още не сте освободили Карле? — ужаси се тя. Палму не желаеше да я измъчва повече.

— Разбира се, че го пуснахме, неразумно дете! Ала не заради признанието ви, а просто защото е невинен. Добрахме се до доказателства в негова полза, но млъквам, защото младият глупав Голиат до мен е надрънкал достатъчно за методите на полицията. Заслужава карцер и с удоволствие бих тикнал за по-дълго там този саможив мълчаливец, госпожице Скроф. Ще има само полза.

След като видя какво невероятно облекчение й донесе вестта за невинността на любимия й, шефът говореше доброжелателно, защото искаше да даде възможност на момичето да надвие чувствата си. В душата й все пак се беше прокрадвало съмнение.

— Аз… аз не вярвах, че Карле може да е престъпник — прошепна девойката с насълзени очи. — Той е глупаво, злобно, ужасно момче и е в състояние да извърши каквото и да е, но никога не може да бъде убиец! Задържането му бе голяма грешка, а и за полицията се говорят какви ли не лоши неща… — Тя млъкна от неудобство.

Палму се изчерви, но не се разсърди.

— Сами сме си виновни да приказват подобни работи — призна със съжаление той. — Изстивам, като си помисля, че можехме да ви изпуснем и… безценно, малко съкровище! И защо лъжете тъй ужасно? — отново стана строг. — Старото ми сърце се поболя, когато прочетох чудовищните ви измислици, макар че започвате красиво.

— Имам литературни наклонности — гордо обясни тя. — Издържах с „отличен“ писмения на кандидатстудентските изпити.

— И го направихте заради онова глупаво, злобно и ужасно момче? — учуди се комисарят и наведе глава.

Гъста червенина заля лицето на госпожицата и продължи надолу по бялата й шия. Тя скри поглед в одеялото и шефът реши, че е настъпил моментът да въведе глупавото, злобно и ужасно момче. Като видя кой влиза, малката извика и направи отблъскващ жест с ръка.

— Кирсти! — възкликна гневно младежът. — Как можа да извършиш толкова щуротии заради мен!

— Ти си лош, отвратителен и аз те мразя! — каза тя, като не можеше да откъсне очарован поглед от откритото му, загоряло лице. След кратка пауза добави: — Пък ако ще зад решетките да гниеш заради мене.

На Карле Ланкела не му беше никак лесно — стисна зъби и напрегна сили, за да излезе от неприятното положение.

— Защо винаги си така безсърдечна към мен, Кирсти? — започна той. — Непрекъснато се държиш пренебрежително, постоянно се подиграваше с моята страст към самолетите, обръщаш ми гръб, когато вляза там, където си, и… и…

— Ами танцьорката? — отмъстително попита госпожицата и седна в леглото. — Ами грозната, стара кранта?

— Срамувам се! — каза летецът с помръкнало лице. — Много се срамувам и никога няма да си простя… За кратко време си загубих ума, но очите ми се отвориха… Нищо повече не е имало между нас… Тя е лоша жена, Кирсти — искаше да ме използува; на нея и трябва богат любовник. Аз я… я… у-у-ударих…

— Наистина ли я удари? — зениците на болната се разшириха от възторг. — Хубаво ли я цапна? Заболя ли я?

— Точно така — заболя я — потвърди младежът и инстинктивно потърка ухапания си пръст, който го наболяваше. — И главно защото не исках ти да разбереш, по-скоро бих попаднал в ада, отколкото да призная, че същата вечер, в полунощ, бях при нея.

Казват, че жените били непоследователни, но същото се отнася и за мъжете.

— Повтаряй след мен! — заповяда неутолилата жаждата си за мъст Кирсти. — Ири Салмиа е стара, грозна вещица!

— Ири Салмиа е стара, грозна вещица! — повтори Карле Ланкела, който само допреди два дни бе предлагал на знаменитата танцьорка да се скрият в чужбина, за да избегне брака с госпожица Скроф.

— Стара, отвратителна вещица! — с наслаждение повтори момичето. — Като си представя — въздъхна тя след малко — че ако леля не беше починала, ние двамата никога не бихме се намерили. Не е ли странно?

Комисарят ми направи знак и ние шумно напуснахме стаята, като на излизане дори тръшнахме вратата. Ала никой не забеляза, че сме си тръгнали — блещеха се един срещу друг като ненормални.

Това действително бе невероятно…

От болницата на Червения кръст тръгнахме към града. Пролетното слънце ярко блестеше и на душата ми бе леко и светло като след добре свършена работа. Не сметнах за необходимо да предложа да вземем такси и с това си обяснявах поведението на шефа, който бе замислен и вглъбен.

— Момчетата извършиха обиск в дома на Мустапя — хвърли ми доста загадъчен поглед той. — Виж какво намериха — и измъкна от джоба си поизмачкан обемист плик. Беше адресиран с несигурен женски почерк до П. Г. Мустапя и клеймото носеше датата на деня след убийството. Щемпелът показваше, че е пуснато в шест часа.

— И какво? — попитах с предчувствие за нещо лошо.

— След дълги увъртания — започна Палму с монотонен глас — проповедникът си призна, че е получил двеста хиляди марки по пощата на сутринта след престъплението. Вътре нямало никакви обяснения, но пликът уж бил адресиран с почерка на госпожата, което дава основание на този мошеник да твърди, че парите му принадлежат. Когато отишъл при нея, старицата не го приела и затова й писал обяснително писмо, което уж се разминало с нейното. Там той направо си признавал за някои свои не особено почтени постъпки и тази била причината да иска да си го вземе обратно по най-бързия начин.

— Почеркът е подправен, нали? — рекох презрително аз. — Сигурно сам е надписал и пуснал плика, за да ни обърка. Помниш ли следите по попивателната върху бюрото на госпожа Скроф?

— Хм-м! — изръмжа замислено комисарят. — Специалистите потвърдиха, че почеркът е нейният.

— А може би наистина му е писала — упреквала го е пак и… — предположих, без да разбирам какво още е приготвил шефът.

— В този район писмата от пощенските кутии се прибират за последен път към двадесет и три часа — продължи той лениво. — Следователно госпожа Скроф в никакъв случай не е могла да пусне писмото — направил го е убиецът.

— Мустапя е видял върху масата адресирания до него плик, взел го е и го е пуснал, за да скрие следите си — рекох търпеливо. За първи път си помислих, че ходът на мислите му е малко бавен.

Вървяхме мълчаливо. Палму ме погледна отново доста странно.

— Май забравих да ти кажа — заобяснява той добродушно — че същият частен детектив, който е следил проповедника в деня на убийството, е бил по петите му и след като, изгонен от старата дама, се прибрал у дома си. Около двадесет и два и петнадесет кюрето излязъл пак и отишъл да пусне някакво писмо, което съвпада с разказаното ни на драго, сърце от самия него. После в добро настроение и леко развълнуван от изпития алкохол, се завърнал.

— Но това е невъзможно! — изхълцах аз и нещо в мен се преобърна.

— Съвсем случайно отчето има желязно алиби — спокойно и делнично продължи шефът. — Оттук логически следва, че убиецът е видял адресираното вече писмо, унищожил го, сложил в плика двеста хиляди марки и го пуснал по пощата. Можеш да си представиш безкрайното изумление на кюрето, когато сутринта от пощенската кутия изпадат двеста бона — сам разбираш, това е дебела пачка от банкноти, но престъпникът е бил така любезен, че облепил плика с необходимите пощенски марки и онзи негодяй не е трябвало да доплаща нищо на раздавача.

— Твърдиш, че всичко, казано от теб, е истина? — запитах аз недоверчиво.

— За съжаление да! — отсече Палму.

Ако бях на негово място, щях да си скубя косите и да крещя, колкото сили имам.

— Мустапя е надушил каква е работата и по възможно най-бързия начин се е запътил към госпожа Скроф. В резултат на нощните си занимания малко се е поуспал и е пристигнал късно. Късметът му обаче и този път не го изоставил — благодарение на твоето невероятно лекомислие и глупост успял да измъкне писмото от кутията на убитата и се оттеглил, за да обмисли нещата на спокойствие. Без съмнение веднага се е досетил, че убиецът му е изпратил парите. Старицата никога не би го направила. Той още тогава е бил сигурен, че се касае за убийство. Бабата ги е получила направо от банката в нови банкноти от по хиляда марки и номерата им вървят подред — твърде опасно е да се харчат. Но отчето е имало време да си поразмърда мозъка. Не бих искал да изпадам в подобно положение… След като скалъпва една твърде правдоподобна версия, идва и ни я сервира с невъзмутима физиономия. За него добре дошло, че среща по стълбите госпожица Халама, след като госпожа Скроф го изгонва от квартирата си. И въобще имал е невероятен късмет, който често спохожда шарлатаните. За всеки случай запазил плика, макар и да предполагал, че почеркът е фалшифициран от убиеца. Но сполуката и сега продължава да е с него, тъй като парите ще му принадлежат дотогава, докато не докажем, че не са изпратени от госпожа Скроф. А те са му страшно необходими, защото въз основа на събраните от частния детектив данни ръководството на енорията вчера е свикало извънредно събрание и му било дузпата.

— Най-сетне нещо приятно! — потиснато казах аз.

— Както разбрах, от известно време там се води кръвопролитна битка за власт — отбеляза Палму. — Намерили са чудесен заместник на Мустапя и ще си съдерат гърлата да го превъзнасят. Госпожа Скроф е била сред последните защитници на проповедника, но и тя прогледнала — напоследък така яростно се нахвърляла срещу него, че той решил да си събере багажа. Ако знаеше новият фарисей що за екземпляр е… — Комисарят почака, за да ми даде възможност да го попитам, но разочарованието ми бе толкова голямо, че не изпитах никакво любопитство към кадровите промени в енорията. Той продължи, сякаш на себе си:

— Рано тази сутрин срещнах временно изпълняващия длъжността председател: тъкмо беше станал от молитва. Очите му се изцъклиха, когато тихичко му разказах как са се изложили, като са потвърдили несъществуващото алиби на проповедника, който сега само губи едно доходно място, но ако детективът не го беше следил, щеше да лежи в пандиза най-малко десетина години. Аз пък от своя страна щях да се погрижа пребиваването му там да не е от най-приятните. Сега се опитай да отгатнеш какво ми предложи този… смрадлив пор…

Нямах никакво желание да решавам ребуси — моментът бе прекалено сериозен.

— Аз да обвиня кюрето в убийството на госпожата, а на детектива да му се затвори устата с тлъста сумичка. Той, видиш ли, можел да финансира подобно начинание — в такъв случай и най-прочутият адвокат в Хелзинки не би могъл да спаси негодника въз основа на показанията на една натъпкана с морфин жена. Помисли си: той, божият служител, ме съветва да арестувам невинен!!! Да изменя на дълга си!

Продължихме мълчаливо да вървим.

— Да си призная честно, много ме изкушава мисълта да постъпя именно така… — тихо каза комисарят. — В това дело се събраха прекалено много странни съвпадения и крайно време е да го приключим.

— Така е — отговорих, като се стараех да бъда спокоен. Мозъкът ми беше блокирал, сърцето ми тежеше като камък. — Значи започваме отначало?

— Не! Сега ще тръгнем от края… — с горчива ирония заяви Палму.

Читателят може да остави за малко книгата и съчувствено да вникне в настроението ми. Още по-добре ще направи, ако се опита да отгатне кой е убиецът на госпожа Скроф. Пликът, който ми показа Палму, действително бе последната нишка, последното нагледно доказателство, което получихме. Кой, защо, как? Всички факти бяха в ръцете ни и решението не бе далеч. Ако успеете да отговорите на трите въпроса, ще ви сваля шапка, защото явно ще сте по-мъдри от мене. Не можах да намеря отговора на загадката, независимо че събитията се развиваха пред очите ми. Направи го комисарят и затова творбата ми е посветена на него. И тъй, слушайте! Кой? Защо? Как?… Пак напомням, че не е възможно покойната да е изпратила тези двеста хиляди марки на проповедника и след това да се е самоубила. А и кучето…

XV

Комисарят казва, че съм кръгъл глупак. Мегерата се появява още веднъж. Курт Курна рисува икона. Все пак видял ли е някой убиеца? Кой, защо, как? Палму получава загадъчния ключ. Съвещание при закрити врати и Ланкела престава да се занимава с пилотиране.

Увлечени в разговор, разсеяни, продължихме да вървим, докато в един момент разбрах, че сме на улица „Мешелин“ — пред нас се откриваше предизвикващият тръпки стръмен покрив на крематориума. Мислех така усилено, както никога през живота си.

— Остава още Лане — рекох повече на себе си, изгубил вяра в собствените си логически способности.

Комисарят ме изгледа шашардисано отстрани, после каза бавно и с достойнство:

— Идвало ли ти е някога наум, че между имената Лангел, Ланкела и Лане има нещо общо? Буквите от първите срички са еднакви…

— Какво имаш предвид? — опомних се аз изведнъж. Като светкавица ме прониза мисълта, че адвокатът може да е незаконен син на убитата. Защо живее в същата сграда? Защо фамилиите им са сходни? Защо бе тъй потресен от смъртта й?

Шефът ме изгледа със съжаление и небрежно продължи:

— Какво имам предвид ли? Исках още веднъж да се убедя, че си кръгъл глупак!

Е, можех ли нещо да отговоря…?

— Ама така е — щом се осланяш толкова на въображението си! — добави той. — Единствено логиката и фактите — нищо друго не ти трябва, моето момче! Не фантазирай! Фактите са достатъчни!

Стиснах огорчено зъби.

— Възможно е госпожа Скроф да е била упоена и после пренесена в жилището си. — Гласът ми едва се чуваше. — Кучето е убил след това, заключил е вратата отвътре, сложил е допълнителната верига и е избягал през балкона. В такъв случай изобщо не е било необходимо да посещава апартамента през деня. Някой обикновен джебчия например…

— Който използува морфин и за да си направи удоволствие, изпраща двеста хиляди марки на господин Мустапя — прекъсна ме добродушно комисарят.

— Но тогава излиза, че престъпникът е Лане! — процедих безнадеждно през зъби.

— Забравяш съпругата на портиера. Спомни си, че беше страшно настинала. Също и пощенската служителка, госпожица Халама. Според теб тя не е ли съмнителна? Нали е един от свидетелите при подписването на завещанието; имала е възможност…

— Ха-Халама! — заекнах. — Мо-могла е… жена е, а аз вече не вярвам на жените! Именно такава, на пръв поглед невинна, съсухрена женица може да крие в себе си дявол знае какво. Наистина ли мислиш…

— Наистина мисля, че си непоправим глупак! — спокойно отговори шефът. — Няма значение, моето момче — ще пораснеш и ще станеш мъж, има време. Поне умееш добре да пишеш рапорти на машина — и такива хора са нужни в криминалната…

Шегата му бе доста солена. Устните ми затрепериха и аз наведох глава.

Като се разхождахме, неусетно стигнахме до някакъв квартал, който ми се стори познат. Замислих се за миг накъде ли се е запътил и изведнъж загрях, че стоим пред вратата на жилището на Ланкела.

Комисарят натисна звънеца.

Да се надяваме, че Курна си е вкъщи… — тихо промърмори той. — Искам да му задам един въпрос, само един малък въпрос… Ако се съгласи да отговори, цялата история ще се изясни. Така поне мисля. Но ако се запъне, всичко ще си остане заплетено и лейтенант Хагерт ще ми дръпне такова конско, в сравнение е, което малките ми забележки по твой адрес ще изглеждат като любовен шепот…

Гръмкият глас на икономката прозвуча като през рупор и след минута вече бяхме в асансьора, на път за последния етаж.

— Не разбирам — оплаках се безпомощно аз — какво още има да го питаш?

— А на теб самия какво още не ти е ясно? — тихо проговори Палму. — Вече казах: започваме от края!

Значи толкова време само се е подигравал с мене! Стиснах Зъби и реших отсега нататък да говоря с него само по служебни въпроси. Мегерата ни посрещна по характерния за нея груб начин. Като си мърмореше под нос, все пак ни пусна в ателието, където по работна престилка Курт Курна модернизираше и без това прекалено модерната съвременна живопис. Портретът на банковия директор Колберг бе захвърлен настрани и на статива бе окачена средна по размер картина. На платното с леки мазки, в светли тонове бе нахвърляна глава на млада жена, в чиито черти се долавяше сходство с лежащата върху белите чаршафи Кирсти Скроф.

— Комисарю, пак ли ще ми додявате? Тъкмо ме е споходило вдъхновението… и отново трябва да прекъсвам — укорително започна художникът.

Независимо от тона му личеше, че изпита известно облекчение, когато ни видя. Младото му лице бе мрачно и загрижено при влизането ни, докато в момента спокойно се усмихваше така, че изглеждаше почти симпатичен.

— Какво рисувате сега? — внезапно попита Палму. — Икона или… — и се зае да оглежда платното, след което каза с безразличие:

— Поне не ми изглежда толкова шантаво — почти разбирам какво представлява.

— Което е най-доброто доказателство, че картината е творчески неуспех за мене — отбеляза Курна и вяло остави четката. — Няма смисъл да продължавам: сантиментален боклук…

Според мен най-сетне бе създал нещо свястно, но реакцията му бе обичайната. Шефът се отпусна внимателно в удобния фотьойл, кръстоса крака, обхвана с дебелите си пръсти коляното и рече:

— Господин Курна, дойдох, за да ви задам един-единствен въпрос. Много ще ме улесните, ако отговорите честно. Естествено, в случай на отказ не мога да ви принудя.

Художникът отмести статива и застана пред Палму. Промъкващите се през голямата капандура слънчеви лъчи блестяха по косата му, но лицето му оставаше в сянка.

— Говорете! — безгрижно предложи той с пъхнати в джобовете ръце.

Гласът на комисаря бе все така спокоен и монотонен, когато равнодушно попита:

— Защо убихте госпожа Скроф?

Младежът невъзмутимо отиде до масичката за пушене и запали цигара. Ръцете му не трепереха, но забелязах, че е пребледнял.

— Никога не ще успеете да го докажете, господин комисар — изрече той с тръпнещ глас.

— Така ли мислите? — каза Палму още по-небрежно. — Забравяте вероятно, че са ви видели!

От изненада зяпнах с уста и разхлабих яката си. Курт Курна се стъписа и ръката му започна да се тресе. Усмихна се от немай-къде:

— Защо съчинявате, комисарю? Що за шеги? — попита той.

Палму потърка с длан брадичката си, докато обмисляше отговора. Поначало не беше кой знае колко добър оратор, а това, което искаше да каже, бе съвсем различно от изтърканите полицейски изрази. Когато започна, от лицето му лъхаше студенина:

— Господин Курна, не съм набожен и ми се повдига, от каквото и да е фарисейско лицемерие. Онзи ден сутринта се бях изправил до смъртния одър на загинала от ръката на убиец стара жена. Над главата й висеше малка, правоъгълна рамка, в която имаше изписани три поизтрити думи… Още тогава знаех, че престъпникът ще бъде хванат — злодеянието не бива да остава ненаказано. Спомняте ли си тези слова, господине?

Художникът прежълтя като мъртвец и ироничната усмивка върху устните му в миг изчезна. С печално изражение тихо заговори:

— Имате право… Така не може да продължава — не стана както исках. Вярно е, че някой винаги вижда какво се върши… Играта свърши и денят на възмездието настъпи — аз убих госпожа Скроф! Но как все пак успяхте, да разнищите всичко? — безпомощно се засмя той с посърнало лице.

— Честно казано, почти ми е невъзможно да докажа вината ви. В този смисъл наистина успяхте, но от себе си, господине, никога няма да избягате! Никой убиец не прави изключение — най-малкото човек като вас… Още снощи разбрах, че вие сте единственият възможен престъпник. Щом настоявате, ще ви разкрия: последното доказателство ми даде намереният у Мустапя плик.

Курт Курна се засмя измъчено и премълча, като му позволи да продължи:

— Разсъждавах така: на кого би могло да му дойде идеята да изпрати двеста хиляди марки по пощата като обикновено писмо? Кой би могъл да бъде маниакът с такова извратено чувство за хумор? На кого би доставило удоволствие да види как един негодник в расо прибира парите, като знае, че не ще бъде разкрит? Естествено, забелязахте, че банкнотите са подредени по номера, нали?

Художникът мълчеше.

— Още снощи разбрах всичко, но изводът бе толкова абсурден, толкова противоречащ на здравия разум, че нито един съдия не би се решил да издаде присъда! Любовта и превратно разбраното чувство за приятелство не са никакви доказателства. Реших да изчакам да постигнете целта си: госпожица Скроф оздравя и се срещна с Ланкела…

Младежът заговори, като напразно се стараеше да си възвърне предишния лекомислен тон:

— Е, да, намериха се двете гълъбчета, после сватбени фанфари и… Забавно, нали, комисарю?

— Не зная — отвърна Палму. — Мен повече ме забавляват нелогичните съвпадения в тази история, а именно: вие сте единственият, който няма по тялото си дори драскотина от зъбите на кучето. Момчетата ми го установиха вчера в управлението, когато ви преобличаха за идентифицирането. Същевременно всеки един от останалите има някакъв белег: госпожица Скроф — на китката; Ланкела — на пръста; проповедникът — на глезена. Няма да се учудя, ако адвокатът Лане също крие под дрехите си следа от резците му.

— Барон беше старателно куче! — отбеляза престъпникът и се усмихна горчиво.

— Единствено вие нямате спомен от него — продължи шефът. — Дори само на това основание трябваше да ви заподозра. Но има някакво несъответствие — та животното е ухапало убиеца! На покрива намерихме капки кръв — това е доказателство! Възможно е обаче нещо в разсъжденията ми да не е в ред… Защото най-вероятният извършител на убийството сте вие! Подсказва ми го логиката, а тя никога не ме е подвеждала!

— Ако ме познавахте по-отблизо — тихо заговори Курна — щяхте да знаете, че винаги съм бил с крехко здраве. Ей такъв съм — кльощав, кекав и от време на време получавам кръвоизливи в носа… този път ме изненада точно на покрива. Трябваше да остана две-три минути неподвижен, за да спре… Бързото катерене, напрежението — сами разбирате.

— А кучето? — промърмори несигурно Палму.

— Епизодът с него бе най-тъжният в цялата история. Върху тънките ръкавици сложих дебели, кожени. По необясними причини Барон се държеше с мен по-приятелски, отколкото с останалите гости. Приготвих му парче месо, в което имаше таблетка цианкалий…

— Дайте отровата! — бързо протегна ръка комисарят. — Никакви опити за самоубийство повече! Един е достатъчен!

— Хапчето отдавна хвърлих в тоалетната на хотел „Хелзинки“. Но можете да си представите как се стъписах, когато в тъмнината, без звук, кучето се нахвърли върху мен. Нито лаеше, нито ръмжеше — промъкнало се бе до вратата на балкона веднага, щом бе чуло шума. Барон бе вече стар и с цяло сърце мечтаеше поне веднъж да ухапе някого, без да го бият. Но за мен атаката му бе такъв шок, че в уплахата си го сграбчих, стиснах го силно, то лавна два пъти, притихна и… Ох, това бе най-ужасното, най-отвратителното преживяване. Никога няма да си простя!

— Оставихте трупа му, отворихте крана на газта, взехте парите и от любопитство прегледахте писмото до Мустапя. Впрочем какво пишеше госпожата?

— Обещаваше да му даде пари, за да се върне в Америка, ако доброволно и без скандал напусне енорията. Писмото има̀ съдбата на цианкалия.

— А кецовете? — тихо попита комисарят.

— Просто недоразумение. Откъде можех да зная, че Карле именно тогава ще си загуби своите? Естествено, случайност. Беше ядосан на Ири Салмиа и на леля си и просто бе забравил някъде сака си. Никога няма да го намери. Купих нови специално за целта и после ги изхвърлих в канализацията, когато се връщах по улица „Лайванмиес“ към хотела. Ръкавиците метнах също там, тъй като по тях сигурно бяха останали косъмчета от кучето. Това с кибрита бе досадна грешка — запуших ключалката с памук и захвърлих клечката, без да се замислям. Честно казано, вярвах, че ще се приеме за нещастен случай. Оказахте се много по-умен, отколкото предполагах, комисарю!

— В хотела се престорихте, че ви е станало лошо, отидохте и легнахте в стаичката зад завесата, откъдето проникнахте във фоайето. После взехте колата на Ланкела и след като си свършихте работата, се върнахте обратно, все едно че сте били в тоалетната. А сте тръгнали веднага, щом сте видели, че приятелят ви отива при танцьорката. Не сте искали той да забележи отсъствието ви. Но откъде, по дяволите, знаехте, че вратата на безистена не е заключена?

— Не сте разследвали докрай всичко, комисарю — пошегува се Курна. — Ако по-старателно бяхте изяснявали нещата, щяхте да разберете, че в тази къща съм живял цял семестър през първата година от следването си. Оттогава знам, че вратата не се заключва.

Мълчахме. Сметнах за необходимо да взема думата:

— Кой и как, вече изяснихме… — казах аз горчиво. — Не мога да проумея само: защо?

— Тъкмо затова сме тук — спокойно отбеляза комисарят. — Сигурно си разбрал вече, че Курна е влюбен в госпожица Скроф.

Художникът ни обърна гръб и за миг впери поглед през стъклата на капандурата. После рече безгрижно:

— Два пъти ви подсказвах решението на загадката — забавлявах се. Нима смятате, че съм толкова глупав, та ей така, за черните ви очи, ще седна да ви разправям за подвизите на прадедите си? В Тридесетгодишната война основателят на рода ни действително предоставил коня си на краля…

— Ах! — въздъхнах аз отчаяно. — Това са стари работи… Какво още искате да кажете?

— Ланкела беше моят крал — просто обясни младежът. — Откакто го познавам, непрекъснато му се възхищавам. Веднъж той рискува живота си, за да спаси моя — давех се. Такива неща не се забравят лесно… Вярно, че е лекомислен, парите изтичат бързо между пръстите му, но приятелството и жертвоготовността му са изключителни! Аз се гордея, че ме смята за свой приятел. Може би няма да разберете, но още в училище на мен ми викаха „маймуната“ — бях безпомощен и смешен. Не можех да се похваля с нищо друго, освен с мозъка си. Нямате представа колко много значи за мен приятелството му! То ми вдъхваше вяра в живота. Годините, през които живяхме заедно, бяха изключителни, чудесни, неповторими… Колко пъти съм стоял на края на пистата и със свито сърце съм наблюдавал безумните му фокуси във въздуха, бил съм…

— Той не се ли съгласи да приеме пари от вас?

— Не, разбира се! Би било противно на характера му! — замечтано отговори Курна. — Знаете ли, комисарю, не съм разсипник — добре се грижа за финансовите си дела, но на него с огромна радост бих му дал всичко, което притежавам… Жалко наистина, че придобитото с труд от родителите богатство се наследява от лоши деца.

— Хитро! — обади се Палму, без каквато и да е връзка с казаното. — Как ви дойде наум да вдигнете скандала при паметника на Рунеберг? Надявахте се да ви арестуват и двамата — и вас, и Ланкела? Щеше да е пълна глупост да се обвинява в убийство човек, който е бил в участъка по време на престъплението. За вас това щеше да бъде половин алиби. Едва ли друг, който два часа по-рано е извършил хладнокръвно убийство, ще се сети да прави подобно театро… И разочарованието ви трябва да е било голямо, когато заблудилият се сержант не ви задържал…

Курна не обърна внимание на думите му и продължи обясненията си с горчивина в гласа:

— Кирсти Скроф е прекрасно момиче! Може би и Ланкела, и аз се възхищаваме именно от това, че е така различна от момичетата, които сме срещали. Чиста и непорочна като утринна роса! А какъв неудържим темперамент! Не е необходимо да си особено наблюдателен, за да забележиш, че е влюбена до уши в приятеля ми. Безсмислено е да се опитвам да застана между тях. Съзнавах прекрасно, че той не може да продължава да живее така — имаше нужда от съпруга, а Кирсти бе сякаш създадена за него…

— И вие убихте госпожа Скроф — точно тази, която искаше да ги ожени? — казах аз иронично.

Художникът бе смъртно сериозен и очите му блестяха.

— Именно това нейно желание стана причина да я убия. Ако не бяхте толкова глупав, щяхте да разберете. В случай че биха били принудени да сключат брак, за да не се дели богатството, животът им щеше да се превърне в ад! Щяха да се отчуждят завинаги. Карле имаше Ири Салмиа — можеше да й се възхищава колкото си иска, но тя в никакъв случай не бе за него. На нея можах да обясня как да се отърве от ухажванията му…

— Значи вие сте й внушили да постъпи така… — започнах, но си прехапах езика — беше съвсем излишно да се меся в обясненията му.

— Беше ме страх Карле да не направи някоя щуротия — твърдо продължи младежът. — Можеше да се разбие със самолета или нещо подобно. Наистина се боях за него… Най-безразсъдно бе решението му да се заеме с имението Хаме-Ланкела. Днес е трудно да поддържаш чифлик, който е заложен от основите до покрива. Не става за работа — след време тя щеше да го убие. Въодушевлението му щеше да се изпари и той щеше да се превърне в един от онези потънали в дългове фермери, които от време на време идват в Хелзинки, за да се напият. У него щеше да изчезне всичко онова, от което съм се възхищавал…

— И тъй, Ланкела е кралят! — тихо каза комисарят с тон, в който се чувствуваше иронията на по-опитния и мъдър човек.

— Още ли не разбирате? — нетърпеливо процеди Курна. — Не бих могъл да кажа със сигурност какво го очаква: можеше да хлътне с милиони, но не ми се вярва да се случи, ако се свърже с момиче като Кирсти Скроф. Тя ще съумее да държи юздите му по-изкъсо. А Ланкела е от хората, които са създадени за любов и щастие. Исках да му дам възможност да изживее живота си по най-добрия начин. Виждал съм го да се усмихва през шума на мотора, зареян сред облаците… Той ще даде нещо на света само ако се почувствува потребен някому. Госпожица Скроф никога нямаше да бъде щастлива без него. Не забравяйте, че въпреки съмненията си направи опит за самоубийство заради Карле. Ето това е любовта, пред която си заслужава човек да свали шапка! Кажете… кажете, какво друго ми оставаше, след като обичам Кирсти и желая да бъде щастлива?…

Мълчахме. Бях потресен. Изведнъж всичко застана на мястото си. Решението на загадката бе ясно, невероятно и по тази причина убедително. Курна обичаше момичето и искаше щастието й, а на Ланкела дължеше живота си…

— Родоначалникът на рода ми, когато умирал, дал коня си на краля, за да се спаси — каза художникът, следвайки пътя на собствената си логика. — Извършил е престъпление, защото благодарение на избягалия монарх цели народи са изпитали безкрайните ужаси на една продължителна война. Своят кон аз дадох на Ланкела, за да избяга от собственото си лекомислие и слабост. Може би също няма да е за добро, но Карле беше моят крал! — и се втренчи в картината, където в светлината на нахлуващите слънчеви лъчи се виждаше нарисуваното с меки, светли тонове лице на Кирсти Скроф. После бавно продължи:

— Струваше ми се толкова лесно: със своята алчност и стиснатост госпожа Скроф бе причинила зло на много хора. В състояние съм да ви разкажа трагедии, станали по нейна вина, които ще ви накарат да мислите, че си е получила заслуженото. Тя беше непреклонна и безсърдечна старица. Опита се дори да откупи от господа бога собствената си душа! Смятах, че ще се приеме за нещастен случай и всичко щеше да бъде прекрасно. Но както справедливо отбелязахте, комисарю, убийството си остава убийство…

Палму поклати бавно глава. Лицето му бе строго и безжалостно, а в очите му светеше леден пламък, когато каза:

— Не, нищо не ви оправдава!

— Най-добре е да разкажа всичко — замислено произнесе младежът. — Сигурно забелязахте облекчението ми при вашето влизане — разбрах, че е настъпил краят. Тези две денонощия бяха прекалено дълги за мен. Още снощи написах завещанието си.

— Само това липсваше: още едно завещание! — спокойно рече шефът. — Не бъдете страхливец — ще ви осъдят на десетина години и за добро поведение ще ги намалят.

Курна размисля секунда, после гордо произнесе:

— Ако у нас съществуваше смъртно наказание, готов съм да го приема. Кръвта на рода ми и по-рано е обагряла дръвника… Но не се чувате какво говорите, комисарю? Аз — в затвор…

Палму бавно се надигна и направи крачка към него, но младежът не се помръдна. Зла усмивка играеше на устните му, когато лекомислено каза:

— Забравяте, че признанието на заподозрения не е достатъчно в подобно заплетено дело. И макар да имате неподлежащ на съмнение свидетел в лицето на помощника си, в съда никога не ще докажете вината ми, въпреки че я признах.

Комисарят замислено сбърчи чело.

— Но аз притежавам необоримо доказателство — побърза да каже художникът. — Запазих го нарочно, за забавление. Дебелоглавите ви ченгета не можаха да го открият, нищо, че обърнаха даже бурканчетата с боя, за да видят дали не съм скрил нещо в тях. Ще ви го подаря, но при едно условие!

— И какво е то? — заядливо попита Палму.

— Карле Ланкела и Кирсти Скроф никога да не разберат истината за престъплението! И нито дума във вестниците! Не давайте гласност, господин комисар, и ще получите доказателството за моята вина…

Полицаят не отвърна нищо — гледаше го изчаквателно.

— Първо заключете вратата на ателието! — предложи живописецът.

Комисарят имаше смътното подозрение, че му се подиграват. Все пак отиде до вратата и с лека усмивка превъртя ключа. Или по-точно, опита се да го превърти.

— Доказателството е в ръцете ви! — обяви Курна и се насочи към ъгъла на стаята, където имаше завеса. В движение започна да съблича работната си престилка.

Измина секунда, преди да проумеем, че в ръката си комисарят държи ключа от балконската врата на жилището на госпожа Скроф. Още от първото ни посещение тук той е бил пред очите ни. Това бе последната изява на странното чувство за хумор на Курт Курна. Когато най-сетне забелязахме, бе твърде късно.

Веднага изтичах на покрива през скритата зад пердето малка вратичка, но художникът вече стоеше на ръба на терасата.

— Кажете, че е било нещастен случай! — тихо промълви той. Беше блед като платно, а в очите му се четеше болка. Не бих успял да го задържа, дори да бях опитал. Но не съм сигурен дали изобщо исках да го спирам.

Има още съвсем малко. Комисарят Франс Палму и лейтенант Хагерт стояха заключени два часа, докато окончателно решат дали да потулят истината.

Госпожа Алма Скроф бе починала в резултат на нещастен случай. Или поне така гласяха съобщенията във вестниците, а нашият спокоен народ въпреки немалкия си жизнен опит е съхранил в себе си непоклатима вяра в печатното слово.

Ще спомена още, че Кирсти Скроф и Карле Ланкела се ожениха. Той намали полетите си и лети само когато госпожата е с него. „Ако се случи нещо, ще загинем заедно“, обича да казва тя. Съпругът й се прибира всяка вечер рано у дома, а когато се наложи да пийне нещо по-силно, цял час се разхожда по тихите улици, преди да се прибере. Същото, което прави и изключително добросъвестният адвокат Лане. Но подобни произшествия стават извънредно рядко.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.